Copyright © 2013 by John Langan.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Petr Kotrle, 2023

Cover © Santiago Caruso, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3587-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-3588-4 (mobi)

přeložil Petr Kotrle

Fioně

Věděl, co je to smrt? Jistě.

Ta chvíle, kdy člověka dostanou příšery.

Stephen King, Prokletí Salemu

překlad Linda Bartošková

ÚVOD:
ČTENÍ LANGANA

V posledních letech z hororového žánru vzešlo několik výjimečně talentovaných autorů povídek jako Caitlín R. Kiernan, Laird Barron, Joe Hill, Brian Evenson, M. Rickert, Gary A. Braunbeck, Kaaron Warren, Glen Hirshberg a Ekaterina Sedia, abych uvedl aspoň pár. Jsou to neuvěřitelně dobří stylisté, přesto nikdy neopomenou dodat mrazení, a to jak fyzické, tak metafyzické. Práce každého z nich je osobitá. Bylo by medvědí službou snažit se je sehnat pod jeden prapor nějakého hnutí. John Langan je určitě důležitým hlasem této mimořádné úrody. Jeho znamenitá tvorba tradice žánru současně ctí i porušuje, produkuje mutace, které vyrážejí novými směry.

Langanovy povídky mohou na první pohled zastrašovat, protože se málokdy jedná o krátké texty. Ten člověk nespěchá. Píše dlouze a dobře váží detaily. Když se do některé z těchto povídek začtete, nepotřebujete mnoho stran, abyste pochopili proč. Když si Langan ve své práci osvojuje starost o tíži a čas (dvě klíčové ingredience gotické literatury), dokáže tvořit literární efekty, na něž vám stručnost nebo minimálnost nestačí. Tempo jeho povídek a manipulace s během času, jeho účinky na postavy i to, jak ohýbá děj, jsou důmyslné a působí organicky. V povídkách často uběhnou roky, nebo se objeví náhlé skoky v čase, případně se sled událostí rafinovaně přeskupí. Podobně jako ve fyzikálním světě, na tempo času působí gravitace a Langan proměnlivou tíhou popisu v těchto povídkách toto kouzlo usměrňuje, někdy s halucinačním účinkem. Když hovořím o tíze popisu, nemyslím chaotické nakupení vět. Četba je vždycky plynulá a proud jazyka člověka nese. Já ale mluvím o kvalitě popisu, jeho schopnosti přesvědčit čtenáře o fyzické povaze světa příběhu. To je důležité, protože Langanova hrůza je nezbytně fyzická, stejně jako psychologická a filozofická. Jako dobrý příklad v této sbírce bych upozornil na úvodní odstavce „Psího města“.

Přestože vlivy gotické literatury a zejména Poea jsou v těchto povídkách patrné všude, neřekl bych, že Langan pracuje v této tradici – spíš skrze ni. Sbírá z ní beletristické efekty a využívá je novými způsoby, ale také tu tradici pilně pitvá. Jestli si všimnete, mnohé z těchto povídek mají analytickou stránku a některé na sebe očividně berou podobu anatomií. Langan se fantastickou vědou zabývá jako vědec a profesor, což je skutečnost, k níž se ve svých povídkách otevřeně hlásí. Jaký lepší hlas nebo osobnost pro fascinující, mrazivou, absurdní přednášku o „Masce Červené smrti“ nebo studii o povídce s vlkodlakem? Připichuje si tradiční tropy žánru a bere na ně skalpel. Smyslem není jednoduše analyzovat – toto není výzkumný projekt –, ale dobrat se jádra těchto starých monster a změnit je. „Tak končí den“, povídka o zombiích, která poprvé vyšla v antologii Johna Josepha Adamse The Living Dead, je dobrým příkladem: je to povídka o zombiích vystavěná kolem ikonické hry Thorntona Wildera Naše městečko. Langan používá klasický hororový tropus, aby rozpitval klasický americký sen / noční můru a naopak. Text, který je výsledkem takového procesu, mutací, překypuje originální energií.

Nejzajímavější aspekt povídek v této sbírce ale přinášejí postavy a drama. Langan nám dává šanci seznámit se s postavami – získáte pocit opravdu prožívaných životů – a ponořit se do jejich reality. Skvěle umí postavu vyjádřit prostřednictvím dialogu nebo monologu. Tíha popisu vás stáhne do středu. A způsob, jakým se věci dějí, působí vždycky bezprostředně, i v minulém čase, jako by tyto příběhy byly objevovány současně s tím, jak se píší. Langan je badatel, má odvahu sledovat příběh tam, kam ho vede. Texty působí organicky, cesty a vize v sobě mají nepředvídatelnost, což dělá reálné reálnějším a podivné podivnějším. Toto a všechny různé aspekty Langanova psaní, které jsem doposud zmínil, se zdají být z jeho strany naprosto přirozenými. Tyto povídky spojuje něco, co podle mě souvisí spíš s jakousi literární intuicí než s kalkulem, ale i to může být umění.

Ve finále vás v této sbírce čeká tíže a čas, zvláštní povídky, nadpřirozené a znepokojivé, fyzická hrůza, šílenství, obludy, halucinace, filozofické děsy, mutace v jádru. A toto všechno, úplně všechno, ve skvělé povídce Technicolor.

Jeffrey Ford

DĚTI

Nebyli to jeho studenti. Jednak proto, že takhle malé děti nikdy neučil: nejstarším nemohlo být víc než šest nebo sedm a většina tlupy, která se valila dveřmi jeho třídy, vypadala spíš na čtyři nebo pět let. A jednak „umazané“ bylo v jejich případě slabé slovo, protože tyhle děti byly vyloženě špinavé: rozcuchané slepené vlasy, na kůži nános hlíny, oblečení samý flek. A nemluvě o pachových vjemech, které s sebou přinesly: puchu pytlů na odpadky, navršených na chodnících před levnými restauracemi. V první chvíli se ho zmocnilo přesvědčení, absolutní jistota, že vstoupil do románu – možná do Olivera Twista, takže ho navštívil Ferina Lišák se svou partou, nebo do Maggie, dítěte ulice, potom by návštěvníky byli obyvatelé Craneova Manhattanu. V duchu se však rychle opravil: Já jsem nevstoupil do románu; román vstoupil do mě. Ten pocit mu způsobil zvláštní závrať; musel se chytit stolu, aby neztratil rovnováhu. Za šesti- nebo sedmiletými se do místnosti ve velkém šouraly další děti. Zmohl se jen na to, aby promluvil: „Můžu vám nějak pomoct?“ S překvapením uslyšel ve svém hlase zachvění.

Děti se zarazily. Jejich tváře měly výrazy zvířátek nenadále objevených dravcem. Hlavou mu problesklo, jestli to není nějaký zvláštní žertík, kterým chce někdo ze studentů druhého stupně vytočit přísného učitele angličtiny, ale vzápětí to odmítl jako paranoiu. Výjev před ním navíc obsahoval mnoho aspektů, které jako žert nedávaly smysl. Dickense teď přece neučil – jako kdyby ho vůbec někdy vyučoval –, ani Cranea, když na to přijde. Pokud si vzpomínal, nikdy se nezmínil o tom, že by měl fobii, v níž by figurovaly skupinky malých, špinavých dětí. Obešel stůl, aby se k nim dostal blíž. „Nestalo se vám nic?“ Dětské oči ho sledovaly, jak se k nim přiblížil, maličko se předklonil a řekl: „Vy jste se ztratili? Šli jste někam?“ Možná studentská organizace něco připravila pro malé děti z některé zchátralejší části Worcesteru, pozvala je na oběd nebo něco podobného. Jenže i kdyby to tak bylo, panebože, člověk by čekal, že rodiče těch dětí si dají víc záležet, aby byly aspoň trochu čisté. Ne že by na sobě musely mít společenské šaty a obleky, ale stejně… Zadíval se do očí dětí, které si ho prohlížely. Jak byly všechny tmavé – odstínem tmavohnědé, který se zdá být k nerozeznání od černé. Zvláštní najít skupinu dětí tohoto vzrůstu, které mají všechny přesně stejnou barvu očí. „Něco vám navrhnu: pojďte se mnou a zkusíme zjistit, kde byste měli být.“ Vykročil kolem nich ke dveřím.

Nevšiml si, které z nich mu podrazilo nohy, ale ocitl se na podlaze tak rychle, že jeho mozku chvíli trvalo, než zaregistroval, co se stalo. „Co…“ Byl v pořádku, ale chybělo málo, aby si rozbil hlavu o lavici. Asi nešťastná náhoda. „Hej,“ řekl a začal se obracet, aby se zvedl.

Bolest v lýtku byla ostrá a palčivá. Zařval a bezmyšlenkovitě se ohnal rukou dozadu. S hlasitým plesknutím zasáhla hlavu jednoho dítěte a svalila je z něho. To jsem neměl dělat, pomyslel si a pokusil se vstát. Jenže JAU, ten malý smrad mě kousl, podívejte se na to, vždyť mi prohryzl nohavici. Byla to pravda: hnědá látka byla roztržená a prokousnutá byla i kůže pod ní. Krev se z rány doslova valila, stékala mu po noze a vpíjela se do ponožky. Co to sakra má být? „Fajn,“ řekl.

Ještě úplně nestál, když se na něho děti vrhly. Tentokrát skutečně narazil hlavou do rohu lavice. Zaregistroval výbuch bílého světla a po něm propast, okamžik, kdy se mu svět vzdálil. Vrátil se na vlně bolesti. Nohy, paže, bok – to všechno bylo v jednom ohni, protože… Kristepane, oni mě koušou! Dobrý bože, ti malí – oni mě koušou!

A skutečně. Při pohledu na jejich rudě umazaná ústa by člověka napadlo, že s dětským nadšením použily máminu rtěnku a hrají si na klauny. Jenže jedno z nich si olizovalo ty, druhé žvýkalo, proboha, a třetí škubalo hlavou dozadu, jak se to dělá, když si chce někdo hodit sousto ze rtů do úst: alá hop! Ony ho jedly! Cítil, jak si z něho zuby trhají kousky masa. Zkusil mlátit rukama kolem sebe, kopat nohama, převalovat se na jednu nebo druhou stranu, ale měly ho přišpendleného k podlaze třídy. Košile, kalhoty – to, co z něho nestrhaly – k němu bylo přilepené vlastní krví. Pokusil se zvednout hlavu, aby se podíval, co se mu děje, ale jediné, co viděl, byly drobné hlavy, jejichž husté kštice byly slepené krví, jeho krví. Strkaly do sebe, přetlačovaly se, soupeřily o nejlepší místa u jídelního stolu, jímž se stal.

Ani hláska, pomyslel si, když se jeho vědomí vytrácelo. Děti nemluvily, nesmály se, nekřičely, nevydávaly žádné zvuky, jaké by se od skupiny dětí daly čekat. Jediné, co bylo slyšet, byly zvuky jídla, trhání masa, cvakání zubů a mlaskání rty.

TAK KONČÍ DEN

(Jevištní tma snamodralým svitem hodně pozdní noci, kdy se člověk přenese od třetiřadých talkshow do říše infoinzerce, nočních filmů, jejichž zvuková stopa nesedí spohybem úst postav akdykoli, bez ohledu na dění naobrazovce, mohou být přerušeny reklamou, případně repríz zpráv, na které jste se napoprvé nevydrželi dívat. Je možné– byť sobtížemi– rozeznat řady poměrně malých, obdélníkových útvarů táhnoucí se přes jeviště amohutnější, avšak nepravidelnou siluetu něčeho většího vpozadí. Obloha je tmavá, žádný měsíc ani hvězdy.

Když inspicient zapne svítilnu– velkou, jejíž záře jednou, dvakrát, třikrát přejede sem atam po obecenstvu–, účinek nenadálého světla, víření stínů po divadle, zdůrazní metličky na bubnech, které vydávají zvuk podobný listí, adešťová hůl, jež vykouzlí dojem spíš chrastících kostí než deště.

Poté, co je inspicient skontrolou publika zřejmě spokojen, natočí světlo víc kpódiu. Publiku to umožní spatřit řady náhrobků táhnoucí se přes jeviště, většinou po dvou za sebou, na pár místech po třech. Iztohoto letmého pohledu je zjevné, že se jedná ostaré náhrobky, většinou otlučené aobroušené zubem času téměř do hladka. Inspicient dopřeje okamžik sukovitému tvaru za náhrobky, jímž je nízká vrba, než svítilnu položí na zem nalevo od sebe, spodní stranou dolů, takže její bílé světlo vykresluje ve vzduchu kužel. Sedne si vedle ní, zakloní se, až zády najde náhrobek, apozvolna si dá nohu přes nohu.

Je třeba říct, že ikdyž světlo svítí hned vedle něho, zahlédnout inspicienta není snadné. Rozumný odhad by mu přisoudil oněco míň než padesát, ale tipnout odeset víc nebo míň by nebylo úplně mimo. Hluboko posazené oči se schovávají pod hustým obočím akšiltem obnošené baseballové čepice nasazené na hlavu. Má silný nos, který mu vnějaké dávné konfrontaci možná někdo přerazil. Stíny, které mu svítilna vrhá na tvář, komplikují rozhodování, jestli má na širokém horním rtu knír, ale pevná brada je zcela holá. Jeho etnická příslušnost je nejistá; kdyby se dostavil na rodinné setkání většiny diváků jako vzdálený příbuzný, nepůsobil by nemístně. Na sobě má teplé oblečení vhodné pro pozdní podzim, krátkou bundu, flanelovou košili atěžké boty.)

Inspicient: Zombiové. Jako uvětšiny věcí vživotě je realita ve srovnání stechnicky dokonalým hollywoodským filmovým pozlátkem překvapivá. Jednak je tu pachový vjem, puch, který vsobě spojuje všechny nejhorší aspekty nečištěných odpadních vod azkaženého masa, společně slehkým odérem formaldehydu. Lidé si mysleli, že to poslední pochází zpohřebních ústavů– ztoho, co tam používají, aby milou tetu Myrtle nakonzervovali–, ale skutečnost je jiná. Je to prostě součást pachu, který ssebou přinášejí. Někteří lidé– vědci, doktoři– vyslovili spekulace, že právě tento zápach, ať už má původ jakýkoli, způsobuje, že mrtví vstávají apotácejí se kolem. Jestli to dobře chápu, jiní vědci adoktoři vznášejí proti těmto spekulacím námitky. Ale člověk nemusí rozumět chemii toho procesu, aby poznal, že knim patří.

Další věc, se kterou uzombiů nikdo nepočítal, je to, jak jsou ty bestie houževnaté. Střelíte je do prsou, aoni jdou dál. Střelíte je do nohy– houby, čistě jim ji ustřelíte brokovnicí zbezprostřední blízkosti–, svalí se na bok, chvíli sebou mlátí, pak přijdou na to, jak se otočit na břicho, aby semohli přitahovat rukama azbývající nohou odrážet. Anoha, kterou jste ustřelili, sebou škube jako šílená, takže to vypadá, že kdyby měla kdispozici opár nervových buněk víc, našla by způsob, jak po vás jít na vlastní pěst. Dá se střelit je do hlavy– to je pravda, to funguje, když se zničí dostatek mozkové hmoty, padnou–, ale máte ponětí, jaké to je trefit pohyblivý cíl, ikdyž se pohybuje pomalu, na nějakou vzdálenost do hlavy? Zvlášť když nepoužíváte nejmodernější ostřelovací pušku, ale osmatřicítku skrátkou hlavní, kterou jste koupili před deseti lety, když sousedy vykradli, aod té doby jste na ni nepomysleli– atvář, na kterou míříte, patří vašemu knězi, který ještě minulou sobotu nabádal členy vaší ztenčené kongregace, aby neztráceli naději, že Bůh vás jen zkouší?

(Vysoko nad inspicientovou hlavou se rozsvítí bodový reflektor aozáří OWENA TREZZU, stojícího uprostřed uličky přibližně ve třech čtvrtinách vzdálenosti kjevišti. Je otočený do zadní části divadla. Odhadem mu může být kolem pětatřiceti, hnědé vlasy mu trčí všemi směry, jak to dělávají, když na nich člověk spí aněkolik dní si je neumyje, brýle má na pravé straně slepené izolačkou, líce abradu mu pokrývá strniště, jež přerůstá vplnohodnotné vousy. Riflová bunda, kterou má na sobě, nese stopy hlíny, trávy aněčeho, co by se dalo vlepším případě považovat za olej, stejně jako jeho džíny. Jestli není zelená mikina pod bundou vyloženě čistá, přinejmenším není poznamenaná žádnými viditelnými odbarveními, ikdyž logo, které ji zdobilo, se oloupalo tak, že zněj zbylo jen pár izolovaných bílých flíčků. Vnatažené pravé ruce drží revolver se zkrácenou hlavní, která se znatelně chvěje, jak jí míří na něco mimo osvětlený prostor.)

Owen: Proboha. Panebože. Zastavte se. Zůstaňte, kde jste! Pastore Parksi. Prosím– nechoďte blíž. Pane pastore. To jsem já, Owen, Owen Trezza. Prosím– mohl byste zůstat, kde jste? Nerad bych… Vážně tam musíte zůstat… proboha. Prosím. Owen Trezza– chodím na mši odesáté. Smanželkou, Kathy. Sedáváme na levé straně kostela– levé znašeho pohledu, několik lavic odpředu. Pastore Parksi. Mohl byste zůstat stát, prosím? Vím, že jste nejspíš všoku, ale– prosím, jestli se nezastavíte, budu muset střílet. Moje žena čeká naše první dítě. Má zrzavé vlasy. Zastavíte se? Tak zastavíte se? Sakra, pastore, já budu střílet! Nechci, ale nedáváte mi jinou možnost. Prosím! Nechci tu spoušť zmáčknout, ale jestli nezůstanete, kde jste, budu muset. Nenuťte mě to udělat. Pro boha živého, nemůžete zůstat stát? Má se mi narodit dítě. Nechci, abych vás musel zastřelit.

(Zprostoru mimo dosah bodového reflektoru se ozývá zvuk šoupání laciných polobotek po koberci.)

Owen: Pastore Parksi– Micheali– Michaeli Parksi, tohle je poslední varování. Zůstaň stát, kde jsi. Zůstaň. Kde. Jsi.

(Boty dál šoupají po koberci. Ze zadní části divadla se dopředu vyvalí strašlivý puch, jako oblak držící se kolem mršiny jelena, který je dva dny mrtvý avhorkém letním odpoledni praskl. Owenova ruka se silně třese. Levou rukou se chytí za pravé zápěstí, čímž je stabilizuje natolik, aby dokázal stisknout spoušť. Zbraň třeskne jako obzvlášť hlasitá petarda aucukne nahoru. Owen znovu zamíří.)

Owen: Fajn– to byl varovný výstřel. Teď ale zůstaňte, kde jste, prosím.

Kšourání kroků se přidá silueta postavy na okraji světla zbodového reflektoru. Owen vystřelí podruhé; zbraň znovu třeskne aodskočí dozadu. Owen ji otočí, zmáčkne spoušť čtyřikrát; snaží se udržet pistoli namířenou dopředu. Vzduch zhoustne štiplavým pachem dýmu zpistole. Postava se ztuhlými zády arukama podél těla, která se při chůzi kymácí jako metronom, postoupí do světla. Je to muž, kterému může být snad odeset víc než Owenovi. Na sobě má kalhoty vbarvě khaki ačernou košili skrátkými rukávy, jejíž kulatý bílý límec pokrývá zaschlá krev. Až na místo nad límcem, kde zeje tmavá, roztřepená rána vbarvě starých jater, je jeho pleť šedá. Do obličeje mu sice není dobře vidět, ale kůže je prověšená, ústa otevřená dokořán, oči prázdné. Úderník klepne naprázdno, když se Owen pokusí vystřelit zvybité zbraně.)

Owen: No tak, pastore Parksi. Omlouvám se, že jsem vám začal tykat. Vážně– já vím, že mě slyšíte. Zastavte se. Prosím. Stůjte. Můžete se zastavit? Zastavíte se, prosím? Pro lásku boží, tak ZASTAVÍTE se, kurva?

(PASTOR MICHAEL PARKS– anebo zombie dříve známý pod tímto jménem– nezareaguje na Owenův poslední příkaz onic víc než na ty předchozí. Owenovi klesnou ruce. Ve tváři se mu mihne výraz– chvilkové ohromení někoho, kdo si bezprostředně uvědomuje svou smrtelnost–, který vzápětí vypudí vzedmutí vzdoru. Začne mluvit.

To, co se chystal říct, ať už to měla být prosba, výhrůžka, nebo projev vzdoru, přehluší BUM, zněhož zalehnou uši. Současně se týl hlavy pastora Parkse rozletí vtříšti zkažené krve, sraženého mozku aúlomků kostí, která zkropí diváky sedící po obou stranách uličky. Kněz se skácí na podlahu.

Inspicient vstane. Vpravé ruce drží pistoli sdlouhou hlavní, ze které stoupá proužek dýmu. Po dobu, která pravděpodobně nepřesahuje pět sekund, jí míří na pastorovo nehybné tělo, pak revolver zvedne avrátí jej do ramenního pouzdra pod levou paží. Owen Trezza hledí na mrtvolu, dokud bodový reflektor nezhasne. Inspicient se znovu posadí.)

Inspicient: Najdou se dobří střelci, samozřejmě istřelkyně, ale stejně tak je jisté, že je jich menšina. Většina lidí musí spoléhat na jiné metody. Pět rádoby superhrdinů si zkusilo hrát na Barbara Conana avrhli se na zombie se sekerou vjedné ruce ařeznickým nožem vdruhé. Jeden obzvlášť nápaditý exemplář, hromotluk jménem Gary Floss, nastartoval motorovku, kterou si koupil na pokácení řady borovic před domem. (Byla to chyba: všichni pak viděli, vjak mizerném stavu se Garyho dům nachází.) Problém je, že sekera, kterou máte vpravé ruce, není zbraň; je to nástroj, který jste používali ke štípání dřeva do krbu, aikdyž je nejspíš dost ostrá, aby se sní dala naštípat polena na další zimu, ktomu, abyste někomu oddělili hlavu od ramen, nebude jediný sek vaší silnou paží stačit. Totéž platí pro nůž, který se vám potí vlevačce: je to prostě kuchyňské náčiní, ajestli si vzpomenete, jakou práci vám dá ukrojit sním pečeni– pečeni, která se vám nesnaží neodbytnými prsty dostat do lebky–, možná uděláte dobře, když šance, že se vám podaří snadno oddělovat končetiny, přehodnotíte. Ikdybyste měli sekeru ostrou jak břitva apravou mačetu, ve skutečnosti je docela těžké používat tyhle věci správně. Když si znovu odmyslíte filmy, nikdo, kdo se takové zbraně chopí, to sní okamžitě neumí, chce to cvik. Takto je pravděpodobné, že vaše sekera zůstane zaklíněná vklíční kosti apýcha vaší pestré sbírky nožů bude trčet nad bokem.

Pokud jde oGaryho Flosse ajeho motorovku– opatrnost není od věci, když sní člověk začne mávat kolem sebe. Mohl by si uříznout ruku.

(Zpravé alevé strany divadla se ozve zuřivé vrčení startované motorové pily. Jednou, dvakrát, třikrát zvýší otáčky azmění tón, když se oněco zasekne. Splyne smužským zařváním– po němž následuje ticho.)

Inspicient: Co funguje, je oheň. Před ohněm zombiové prchají rychleji, než když se hrnou knejnovější oběti. Potíž je vtom, že nejsou moc hořlaví– onic víc než vy nebo já–, takže musíte něco vymyslet, aby se na nich oheň udržel. Nějakou dobu to znamenalo domácí napalm Billyho Joea Royaleho. Přetrvávající pocit občanské odpovědnosti mi brání zveřejnit postup přípravy zápalné zbraně Billyho Joea, kterou upravil podle doporučení– byla to Anarchistická kuchařka, staré číslo časopisu Soldier of Fortune, nebo něco, co viděl na Discovery Channelu, než přestal vysílat? (Je to strašně zvláštní: víte, že History Channel běží dál? Prakticky všechny ostatní kanály umřely. Čas od času se některé ze stanic mimo City podaří něco odvysílat; naposledy to bylo před půldruhým týdnem, když pobočka ABC pustila zkrácené zpravodajství, ze kterého se nikdo nedozvěděl omoc víc než to, co už věděl, azreprízovala jeden díl Všeobecné nemocnice někdy zkonce devadesátých let. Ale tam, kde sídlí History Channel, někdo naprogramoval čtyřiadvacet hodin dokumentů zdruhé světové, které od té doby běží vnekonečné smyčce. Člověk se dostane od vylodění vNormandii přes Pearl Harbor kbitvě oAnzio, všechno černobílé apřerušované barevnými reklamami na restaurační řetězce, ve kterých nenaservírovali jídlo už měsíc, auta, která stejně dlouho neviděl nikdo na silnici, afilmy, které se nikdy nedostaly do kin. Abych byl upřímný, lidi, jimž stojí za to plýtvat energií generátoru na televizi, to podle mě dělají spíš kvůli reklamám než znějaké nostalgie po Nejslavnější generaci. Zdnešního pohledu se Big Mac jeví jako skoro až bájný výstřelek, cadillac jako opulentní dekadence anový film jako neskutečné požitkářství.)

Ale to všechno trochu odbíhá od tématu. Mluvili jsme oBillym Joeovi ajeho napalmu zvany. Než svou směs zdokonalil, zdejší situace se podělala zne tak strašné na katastrofální, to vše během několika dní. Tady unás…

Akruci. Já jsem vám ještě neřekl, jak se to tady jmenuje, co? Omlouvám se. Za to můžou ti zombiové, stali se do takové míry středobodem existence, že znich teď máme základní téma rozhovorů, místo počasí. Jsme ve městě Goodhope Crossing, konkrétně na obecním hřbitově za kostelem Holandské reformované církve. Já sedím vjeho nejstarší části; novější hroby jsou…

(Inspicient ukáže do hlediště.)

Inspicient: Klid, klid. Zcela bezpečno sice už není nikde, ale na hřbitově nehrozí větší nebezpečí než kdekoli jinde. Myslím, že už to budou skoro čtyři desítky let, co místní předpisy stanovily, že každé tělo musí být pohřbeno vnáležitě zapečetěné rakvi arakev musí být uložena do hrobky. Aby se zabránilo kontaminaci spodních vod apodobně. Zombiové opakovaně ukázali, že se dokážou prohrabat znejrůznějších rakví, ale ještě jsem neslyšel, že by nějaký unikl zhrobky. Fámy naopak říkají, že nejsou silnější než vy nebo já; dokonce jsou zpravidla slabší. Ačím déle se nenakrmí, tím víc jim ubývá sil. Svaly se totiž rozkládají. Nedá se vyloženě říct, že by je hlad zabil– spíš je zpomalí tak, že se prakticky přestanou hýbat. Dalo by se říct, že jsou vdormantním stavu. Je tedy pravděpodobné, že každému, kdo se kroutil vhlíně, už dávno došla šťáva. Jistě, nijak nespěchám se otom nezvratně přesvědčit.

Pravdou je, že těm, kteří zemřeli před požadavkem hrobky, se podařilo dostat na povrch. Mnozí znich ale nebyli už předtím vnejlepší kondici anáročné probourávání se zrakve aprobíjení se skoro dvěma metry hlíny– půda je vtěchto končinách hutná, plná jílu aprostoupená kameny– jejich stavu určitě nijak neprospělo. Někteří hodně staří ani nedorazili vjednom kuse anašli se takoví, kteří cestu buď nedokončili, nebo nedrželi dost pohromadě ani na to, aby mohli začít.

(Nad pravou částí jeviště se rozsvítí jevištní světlo azalije kalnou žlutou září jeden znáhrobků spolu sJENNIFER aJACKSONEM HOWLANDOVÝMI. Ona stojí zanáhrobkem, on sedí na zemi vpravo před ním. Jsou nejenom sourozenci, ale také to, čemu přátelé jejich rodičů potají říkají katolická nebo irská dvojčata: Jennifer je odeset měsíců starší než její bratr, což momentálně znamená, že je jí sedmnáct ajemu šestnáct. To, že jsou jedna rodina, je vidět nejenom na jejich postavách– vysokých, apřitom zavalitých–, ale také na hranatých obličejích, hnědých očích akudrnatých hnědých vlasech. Oba na sobě mají oranžové lovecké čepice, oranžové lovecké vesty na bílých pletených svetrech scopánkovým vzorem apohorky se zpevněnou špičkou. Jennifer má brokovnici opřenou opravý bok apraská žvýkačkové bubliny. Jackson si položil brokovnici na zem za sebe, bradu si podpírá pěstmi ahledí do země.)

Jennifer: Pořád říkám, že sedíš moc blízko.

Jackson: Vklidu, Jenn.

Jennifer: Uvidíme, jak budeš vklidu, až tě budu muset střelit do hlavy, aby sis ze mě neudělal Happy Meal.

(Jackson si přehnaně vzdychne aodstrčí se dozadu, přes svou pušku až za ni.)

Jackson: Tak. Lepší?

Jennifer: Jestli ten, komu teď sedíš na hrobě, nedojde knázoru, že tvůj zadek by mohl být chutné sousto.

(Jackson ji zpraží pohledem aztěžka se postaví.)

Jennifer: Nezapomínáš na něco?

(Kývne kbrokovnici ležící na zemi. Jackson si strčí ruce do kapes vesty.)

Jackson: Kdyby se něco objevilo, určitě budu mít čas se vyzbrojit.

Jennifer: Já bych si tak jistá nebyla. Chistine Comptonová říkala, že její rodinu napadli dva žrouti, kteří běhali jak hvězdní zombie sprinteři.

Jackson: To určitě.

Jennifer: Proč by si to vymýšlela?

Jackson: Aona… pan Compton je zabil?

Jennifer: Udělala to paní Comptonová. Christinin táta netrefí ani hovno.

Jackson: Ale stejně– oba jsou mrtví, ti zombie sprinteři. Zase. Takže se jich nemusíme bát.

Jennifer: Můžou tady být další. Nikdy nevíš.

Jackson: Já to risknu. (Odmlčí se.) Ahlavně my tady vůbec nemusíme být.

Jennifer: Co?

Jackson: Nemyslíš si, že kdyby se prababička Rose měla vrátit, už by tady byla? Jak je to už dlouho, co se vyhrabal poslední, deset dní? Dva týdny? Anějakou dobu jim to trvalo.

Jennifer: Správně, ato znamená, že se můžou najít další, kterým to potrvá ještě delší dobu.

Jackson: Ty tomu vážně věříš?

Jennifer: Hele– táta to tak chce, jasný?

Jackson: Amy všichni víme, že je vtěchhle dnech ukázkou duševního zdraví.

Jennifer: Co čekáš? Po tom, co se stalo mámě aLise…

Jackson: To říká on, že se to stalo.

Jennifer: Nezačínej stím zase.

Jackson: Říkám jenom to, že byli vautě tři– proboha, vhummeru! Měli bouchačky. Jak se taková situace obrátí proti tobě? To je upřímně míněná otázka. Strašně by mě zajímalo, jak se může stát, že–

Jennifer: Hele, zavři hubu.

Jackson: Jak myslíš.

(Sourozenci se podívají každý na jinou stranu. Jackson zabloudí pohledem napravo, skoro mimo jeviště, potom se pomalu otočí avrátí se kprababiččinu hrobu. Jennifer si zatím zkontroluje zbraň, zamíří na zem před náhrobkem adá si ji zpátky na klín. Jackson svou brokovnici překročí adřepne si vedle hrobu.)

Jackson: Znal ji táta vůbec?

Jennifer: Svou babičku? Myslím, že ne. Nezemřela náhodou, ještě než se narodil? Ohodně dřív, když byl děda Jack ještě malej?

Jackson: Asi jo. Nevzpomínám si. Nikdy jsme státou otakových věcech nemluvili– orodinné historii.

Jennifer: Jsem přesvědčená, že se sní nikdy nesetkal.

Jackson: Paráda.

(Další odmlka.)

Jennifer: Zajímá tě, na co musím pořád myslet?

Jackson: Mám na výběr?

Jennifer: Hele, běž do prdele. Jestli se chceš chovat takhle, tak běž do prdele.

Jackson: Promiň. Vážně, omlouvám se.

Jennifer: Kašli na to.

Jackson: Ale doopravdy. Mě to vážně mrzí.

Jennifer: Chtěla jsem říct, že prakticky celý minulý víkend jsem nedokázala dostat zhlavy to Díkůvzdání, kdy jsme byli za dědou Jackem. Jak táta udělal tu brusinkovou omáčku…

Jackson: Fakticky jo! Panebože, ta byla příšerná. Co to do ní tenkrát dal…

Jennifer: Papričky jalapeños.

Jackson: Jo! Jasně! Vzpomeň si, děda začal tak prudce kašlat…

Jennifer: Zuby mu vyskočily na mámin talíř.

Jackson: Jo… (Otře si oči.) Hej. (Vstane azadívá se dolů na hrob.) Není to– co to je?

Jennifer: Cože?

Jackson (ukazuje): Tam. Uprostřed. Vidíš, jak hlína…

(Jennifer zvedne pušku, opře si pažbu orameno, skloní hlaveň aobejde náhrobek.)

Jennifer: Ukaž.

(Jackson si klekne adá pravou ruku několik centimetrů od země.)

Jennifer: Ne tak blízko.

Jackson: Vidíš to, ne?

(Jennifer přikývne. Jackson vstane audělá krok dozadu na svou pušku, málem oni zakopne.

Jennifer: Možná by sis měl zakrýt uši.

(Jennifer pětkrát vystřelí do země. Zatímco zhrobu vyletuje hlína, Jackson si připlácne ruce zobou stran hlavy. Hluk, který střelbu doprovází, je značný– burácení, jehož ozvěny se honí po vnitřku divadla. Také kouře zpušky je hodně, takže když Jennifer odstoupí dozadu azbraň zvedne, Jackson zakašle azamává rukama, aby pročistil vzduch.)

Jackson: Do hajzlu.

Jennifer: Nemá smysl dělat něco polovičatě.

Jackson: Byla to ona?

Jennifer: Podle mě jo. Něco bylo těsně pod povrchem.

Jackson: Doufejme, že to nebyl svišť.

Jennifer: Vidíš nějaký vnitřnosti ze sviště?

Jackson: Já celkově moc nevidím. (Skloní se avezme si pušku.) Znamená to, že můžeme jít domů?

Jennifer: Asi bysme měli pro jistotu ještě pár minut počkat.

Jackson: Bezva.

(Oba hledí na hrob pod sebou. Jevištní světlo zhasne.)

Inspicient: Sourozenci.

Tak– co dalšího bych vám oměstě mohl povědět. Zeměpisná šířka adélka asi moc platné nejsou; nejspíš bude užitečnější říct, že New York je odsud přibližně půldruhé hodiny na jih, Hartford půldruhé hodiny na východ ařeka Hudson je dvacet minut jízdy na západ. Vprůměrném roce je vlétě horko avzimě chladno. Sněží dostatečně, aby si děti užily nějaké dny sněhového volna; bouřky bývají tak divoké, že se znich tornáda oddělují jako káči. Kdysi to byla země IBM adělníci dojížděli do City za prací do firem jako Con Ed. Změnilo se to ve dvou fázích, poprvé na začátku devadesátých let, kdy IBM šla do kopru aze spousty mužů ažen středního věku udělala nezaměstnané. Podruhé po 11. září, když všichni bohatí, kteří nenadále zjistili, že pro ně už Manhattan není žádoucí adresa, přišli na to, že za stejné prachy, které dávají za svou oslavovanou šatnu, můžou mít pořádný dům na slušně velkém pozemku vmístě, odkud je New York pořád dost blízko, aby se tam dalo rozumně dojíždět.

Po dlouhém pokulhávání výstavby nových domů, kněmuž došlo po zredukování IBM, tak ceny nemovitostí vystřelily jako raketa odpálená na čtvrtého července. Asi by se to dalo označit za gentrifikaci. Reálně to znamenalo, že váš dům podstatně získal na hodnotě za dobu, která se nezdála být delší než měsíc– přes noc to nebylo, tak rychle zase ne, ale byla to rychlovka. Nárůst dělal třicet, čtyřicet, padesát procent, někdy ivíc vzávislosti na tom, jak blízko byla stanice Metro North nebo Taconická dálnice. Přineslo to také rozvoj stavby nových domů– většinou luxusních. Do úrovně Mc Mansions jim cosi chybělo, ale zvenčí byly moc velké, uvnitř měly moc málo místností amačkaly se na sebe takovým způsobem, že předzahrádka byla sotva dost velká, aby každou druhou sobotu stálo za to nahodit travní sekačku. Když někdo vlastnil větší pozemky, pokušení prodat je všem stavebním podnikatelům, kteří se najednou snažili vynahradit si ztracený čas, bylo téměř neodolatelné. Farma, která se nikdy nedala označit za stroj na peníze avíc let, než bylo příjemné přiznat, si víc brala, než kolik dávala, se proměnila na tucet nebo patnáct parcel, vnovou komunitu svlastním jménem, něčím na způsob Orchard Hills, očemž si člověk mohl namlouvat, že vzdává poctu tomu, co tam bylo dřív.

Tento rozmach domů způsobil, že když se začali objevovat zombiové, nacházeli jednu rodinu za druhou, jak na ně čeká vněčem, co jim muselo připadat jako obrovské obědové krabičky.

(Zbalkonu se rozsvítí další bodový reflektor asoustředěným kuželem své záře ukáže MARY PHILLIPSOVOU stojící před orchestřištěm. Stojí sice čelem kpubliku, ale její pohled je rozostřený. Nemůže jí být ani třicet. Zrzavé vlasy má nedávno ostříhané– mizerně, místy jsou prakticky oškubané až na lebku ajinde bují vhustých chomáčích aněkolika dlouhých pramíncích, podle nichž se dá usuzovat na dřívější styl účesu. Světlé pihy na tváři narušují stopy něčeho, co vypadá jako obrovský monokl, který vybledl do směsice zelenožlutých odstínů, aněkolik tmavších skvrn rozbíhajících se od jejího pravého oka. Na sobě má bílou košili sdlouhým rukávem, jejíž hnědé puntíky se zdají být rozmístěné nepravidelně, skoro až nahodile, skoro nové tmavé džíny azablácené bílé tenisky. Ruce si drží podél těla, pevně zatnuté vpěst.)

Mary: Byla jsem vkuchyni, vařila jsem vodu na těstoviny. Před několika týdny nám dovezli plyn– je to zvláštní, jak všechno kolabuje– atohle se stalo po zvládnutí první vlny, když všichni politici aexperti říkali, že to bylo těsné, ale nejhorší máme za sebou– to, co se už předtím stalo vIndii aco se teď dělo vJižní Americe–, takže tady nic takového nebude. Co na tom, že podle posledních zpráv ty bestie– říkali jsme jim žrouti, protože zombiové znělo až moc absurdně–, takže ty žrouty zahlédli na tuctu různých míst od Maine po Kalifornii, která předtím zasažena nebyla. Člověk slyšel různé historky: sousedka odvedle, Barbara Odenkirková– dělala personální ředitelku jedné reklamní agentury na Manhattanu akaždý den dojížděla, nasedala na vlak vBeaconu. Když jsme spolu mluvily naposledy, řekla mi, že každou cestu je jich, žroutů, kolem trati víc. Nikdo zvlakového personálu se nechoval, jako by ho to nějak zvlášť znepokojovalo– když se nějací žrouti dostali kjedoucímu vlaku moc blízko, nedopadlo to pro ně dobře. Zeptala jsem se jí na místa kolem trati, co je snimi, směsty, vesnicemi adomy– jela jsem stejnou trasu ani nevím kolikrát, když jsme spolu sTedem začali chodit, avzpomínám si na všechny ty domy roztroušené vlesích, které bylo zvlaku vidět. Barbara odpověděla, že místní policie má situaci určitě pod kontrolou. Samozřejmě to tak nebylo, rozhodně ne tak, jak si Barbara myslela. Nevím proč. Když přišel útok na fotbalový zápas vCold Spring– bylo to pro nás obrovské překvapení, šok. Byli jsme pobouření. Měli jsme naložit auta, nacpat do svých volv abavoráků, co se tam vejde, avyrazit změsta, až budou pneumatiky hvízdat. Kam, to pořádně nevím. Možná na sever do Adirondacks– slyšela jsem, že tam to tak hrozné není. Možná iCatskills by byly lepší.

Jenže náklaďák splynem zastavil na příjezdové cestě tak, jak to dělal každého půl roku, elektřina častěji šla, než nešla, amohli jsme jezdit do supermarketu– kde sice vregálech bylo míň zboží, než jsme kdy viděli, achlaďáky smasem byly prázdné, opultech slahůdkami arybami ani nemluvě, ale mohli jsme si do košíků naložit dost potravin, které jsme byli zvyklí brát, abychom se přesvědčili, že prezident má pravdu, když říká, že nejhorší máme za sebou, askoro tomu uvěřili. Když byla první vlna na vrcholu avypadalo to, že Orlando padne, koupil Ted přenosný generátor; všichni ostatní skupovali veškeré zbraně, které se daly sehnat, amanžel po mně chce, abych mu pomohla vyložit zezadu zauta tuhle těžkou bednu. Byl nervózní– nejspíš čekal, že ode mě dostane držkovou, když se zWalmartu nevrátil snáručí plnou zbraní. Nebyla jsem naštvaná; jestli něco, tak jsem byla příjemně překvapená jeho prozíravostí. Nijak zvlášť mě netrápilo, že bych se měla ozbrojit– tou dobou jsem ještě věřila, že policie aNárodní garda si se žrouty dokážou poradit, akdyby ne, měla jsem kolem sebe sousedy, kterým chyběly jen dva krůčky kvytvoření vlastní domobrany. Ale pokud jde ovýpadky proudu– měli jsme štěstí: unás ten velký trval jenom do pozdních nočních hodin téhož dne. Podle NPR na některých místech nesvítili týden, deset dní. Ale ke kratším poruchám docházelo každých několik dní, většinou jen pěti- nebo desetisekundovým, ale několikrát to bylo pěkných pár hodin. Mít ten generátor– nemluvě ovelkých červených kanystrech sbenzínem, ukterých jsem vážně netušila, jak knim Ted přišel: fungoval už přídělový systém ana většině benzínek ho brali dost vážně– ten generátor mi dodával pocit bezpečí, jakému by se nevyrovnal žádný kulomet. Abych pravdu řekla, větší starosti mi dělala Tedova neodbytnost, že jej dokáže připojit sám. To, že je někdo ajťák, mu nedá zázračnou schopnost zvládnout všechna elektrická zařízení– kolikrát jsem mu to říkala? Obzvlášť když Sean Reynolds odva domy vedle je elektrikář, který nám stakovými věcmi rád pomáhá. Ale ne, on to dokáže. Přesně totéž říkal odomácím zábavním systému, kterým vyhodil polovinu jističů vdomovní rozvodné skříni. Co jsem sním měla dělat? Alespoň jsem si pohlídala, aby byly odpojené počítače iherní konzole.

Neobešlo se to bez sprostých slov, kterých bylo mnohem víc, než mi bylo příjemné, aby děti od svého táty slyšely, ale nějak se mu to podařilo– aproto jsem ten den odpoledne moha stát usporáku ačekat, až voda vhrnci začne vařit. Robbie si znovu řekla omakarony se sýrem ajá jsem se sní nechtěla hádat, protože to je něco, co si dá iBrian, ave spíži jsme toho měli vkrabičkách víc než dost. Byly to ty bio, které potřebují jenom přidat trochu mléka na omáčku, což mi přišlo ekonomičtější, ikdyž celkově jsou dražší, takže jaký to má smysl? Elektřina vypadla před hodinou, aikdyž jsme se snažili používat generátor rozumně, nahodit ho teď mi nepřipadalo jako něco extravagantního. Počkala jsem, až budu mít všechno nachystané, apak jsem vyběhla na zadní verandu, po schodech dolů apod verandu, kam Ted generátor nainstaloval. Když byl Ted doma, jakmile uslyšel cvaknutí zámku, všeho nechal apřihnal se do kuchyně, aby se zeptal, jestli jsem se přesvědčila, že je venku bezpečno. Mohla jsem odpovědět cokoli, stejně trval na tom, že to zkontroluje sám– jako by přes svoje brýle viděl líp než já, která mám oči normální. Pochopila jsem, že je to prostě chlapská záležitost, asvým způsobem to asi bylo milé. Ale reálně– pokud žrout nestál přede dveřmi, myslím, že jsem se neměla čeho bát. Moc jim to neběhalo– většinou jim dělala potíže chůze. Jasně, od středoškolských běhů na dráze mě dělilo deset let advě děti, ale ztoho, jak jsem se za těmi dětmi honila, jsem pořád měla dost dobrou kondici, abych Teda nechala za sebou polykat prach. Pravdou je, že manželovu představu ocvičení naplňovalo uklízení umytého nádobí. Takže ztoho, že by mě mohl chytit žrout, jsem si starosti nedělala. Podle toho, co jsem slyšela vrádiu, byli nejnebezpečnější ve velkých počtech, když člověka chytili do pasti. Jistě, za zahradou za domem začínají lesy, ve kterých by se jich dokázala schovat celkem početná skupina, ale věřila jsem, že moji dobře ozbrojení sousedé by je pokosili, jakmile by se vypotáceli na volné prostranství. Kontrolu linie stromů jsme prováděli hodně pečlivě; snažila jsem se to dělat alespoň jednou za hodinu, zpravidla vcelou, když hodiny na chodbě přehrály elektronickou verzi Westminsterských zvonů, ale někteří sousedé byli uoken každých patnáct nebo dvacet minut. Matt Odenkirk měl silný triedr– nejspíš stál balík–, se kterým si stoupal na verandu za domem adlouhé minuty hleděl do lesa. Jako by si byl jistý, že žrouti tam jsou, snaží se splynout svegetací aon jenom potřebuje jednoho znich přistihnout při pohybu, aby sáhl pro stejně draze vyhlížející pušku opřenou ozábradlí astal se hrdinou čtvrti. Nikdy ktomu nedošlo. Myslím, že zté pušky ani jednou nevystřelil– myslím, že ji neměl vruce, když… když mu… když ho…

Generátor nastartoval bez problémů; zpátky vdomě jsem byla skoro dřív, než si děti stačily něčeho všimnout. Rozsvítila jsem nad sporákem anapustila do hrnce vodu zvýdejníku– což Teda vždycky rozčilovalo. „Ta je jenom na pití,“ tvrdil. „Na vaření ber přefiltrovanou.“ Jenže naše voda měla divnou chuť; mrzí mě, že to tak musím říct, ale prostě měla abylo úplně jedno, kolikrát ji člověk přehnal přes filtr, stejně to chutnalo jako pít ze sirného pramene. Ale když nebyl doma– jako dnes, kdy odjel do IBM, protože fungovali– nechápu, co tam mohli dělat, jaké záležitosti mohli řešit, když všechno bylo tak, jak to bylo–, vden jako dnes jsme na vaření používali balenou vodu.

Zapálila jsme hořák, postavila na něj hrnec azapnula tranzistorák. Obvykle jsem si rádio pouštěla tiše, protože člověk nemohl vědět, jaké zprávy zněj dneska uslyší. Jistě, NPR nebylo tak hrozné jako všechny televizní stanice, které začaly do vysílání normálně dávat surový materiál, když se situace na Floridě avAlabamě zhoršila, takže když padlo Mobile, člověk mohl ta jatka sledovat barevně, vdetailu avpřímém přenosu. Jenže NPR poslala do Mobile reportérku, akdyž se linie držené Národní gardou zhroutily, ona zůstala na špatné straně– uvězněná vautě. Žrouti ji dostali abylo slyšet prakticky všechno. Nejdřív říká: „Ne, ne, prosím, ne,“ když buší do oken vozu. Pak se okna roztříští, ona vykřikne ajsou slyšet žrouti, pleskání rukou osedadlo, když po ní hrábnou aminou, trhání reportérčiných šatů, když na ni dosáhnou, ajejich hlasy– vím, že se ojejich zvucích hodně diskutuje, jestli jsou to projevy souvislého myšlení, nebo jen nějaké svalové stahy, ale přísahám, že jsem to vysílání slyšela celé abyly to hlasy, něco říkaly. Nerozuměla jsem tomu, protože tou dobou už reportérka ječela, vpanice abolesti se zbavovala vzduchu zplic. Myslela jsem, že horší už to nebude– nemůže být–, ale spletla jsem se. Ozval se zvuk– byl to zvuk, jaký vydá krocaní noha, když se ukroutí zpečeně na Den díkůvzdání, dlouhé trhání následované křupnutím– jenže tohle bylo… mlaskavé. Reportérčin hlas přešel zvysokého do hlubokého, zječení vesténání, ato sténání– bylo to příšerné, bylo to něco, co zčlověka vyjde ve chvíli, kdy jednou nohou vkročí na území smrti acítí, jak to tam za ní táhne izbytek. Apotom– jeden ze žroutů přišel na to, jak otevřít dveře auta. To, co měla reportérka na sobě, zašustilo osedadlo, jak ji táhli ven, sténání maličko zesílilo, když si uvědomila, že to je konec, apak bylo slyšet, jako by někdo zbytek toho svátečního krocana škubal na kusy všemi směry– zvuky trhání, křupání, apak to, jak se žrouti krmí, cpou si kusy reportérky do úst achroptí rozkoší, jak jim to chutná. To…

Robbie byla dost stará, aby pochopila, oco vtom rádiu jde, adokonce iBrian pochytil víc, než by člověk čekal. Nechtěla jsem je něčemu takovému vystavit. Itak slyšeli až příliš mnoho od ostatních dětí ze sousedství, obzvlášť od děvčat McDonaldových. Alice, jejich máma, patřila krodičům, kteří se soblibou tváří, že dětem prokazují to, čemu říkají úcta, ale ve skutečnosti je jenom konfrontují srůznými věcmi, na které jsou ještě moc malé. Rodič– matka– něco takového dělat nemá– to není tvůj úkol. Tvým úkolem– tvou povinností, je to tvá posvátná povinnost–, tvou posvátnou povinností je chránit ty děti, zajistit jim bezpečí, ať se děje, co se děje– je třeba je chránit, bez ohledu…

Ajá jsem to dělala. Když běžel generátor, mohla jsem je nechat, aby si pustily dévédéčko, což už nebyla zábava na každý den– někdy ivíckrát denně–, ale odměna, něco jako jít do kina, když jsem byla vjejich věku. Byly tak nadšené, že Robbie nevadilo dívat se na Úžasňákovy, které Brian zbožňoval, ikdyž jí samotné to nic neříkalo. Takže když oba hezky seděli před televizí, já jsem si mohla zapnout rádio, potichu, apochytit co nejvíc nových zpráv, než voda začne vřít.

Azprávy kupodivu nebyly špatné. Neřekla bych, že jsou vyloženě dobré, ale zdálo se, že Národní gardě se daří. Udržela Orlando, ikdyž Disneyland to podle všeho odnesl; adostala značný počet žroutů na jedné zhlavních dálnic, číslo si nepamatuju, možná to byla jednička– když tam povolala letectvo, aby žrouty rozbombardovalo, až znich zbydou mikroskopické kousíčky. Vzhledem ktomu, co jsme se dozvěděli vdalších týdnech, to bylo možná nejhorší, co se mohlo stát, protože jejich kousíčky asnimi jejich nákaza se tak roznesly do všech světa stran, ale vté době to znělo jako krok vpřed. Mluvilo se oznovudobytí Mobile; tým SEAL zachránil skupinu lidí, která se ukryla vbudově radnice, ajednotka speciálních sil podnikla průzkumný průnik do města, kterým se dostala na dohled přístavu. Vláda vám samozřejmě bude věci lakovat na růžovo, ale byla jsem ochotná tomu věřit.

Slyšela jsem, jak venku zastavil náklaďák, zaslechla jsem brumlání jeho motoru, zapištění azasyčení vzduchových brzd. Zaznamenala jsem to, ale nijak zvlášť mě to neznepokojilo. Rossovi přes ulici prodali dům jednomu páru zNew Yorku, který za něj údajně zaplatil skoro milion dolarů. Protočily se nám ztoho panenky; dalších několik hodin jsme si sTedem euforicky představovali, co bychom se svým milionem podnikli my. Ale jakmile jsme se na internetu podívali na ceny nemovitostí vAdirondacks, veškeré naše představy se zhroutily. Na severu byl milion minimum, za které se dal pořídit dům ani ne poloviční vporovnání snaším. Věděli jsme, že Kanada uzavřela hranice, ale podívali jsme se itak. Sohledem na kurz amerického dolaru se podobný podprůměrný dům blížil půldruhému milionu. Vypadalo to, že zůstaneme, kde jsme. Abudeme mít nové sousedy, jejichž stěhovací vůz právě dorazil.

Občas otom řidiči přemýšlím. Nic oněm nevím– nebo oní, klidně to mohla být žena; ikdyž znějakého důvodu si vždycky představuju muže. Žádného mladíčka: možná padesátníka, silnějšího, svlasy na ježka, které úplně nemaskují šediny. Je na světě dost dlouho, aby zažil nejrůznější krize, aproto nepropadá panice aběhem téhle dál pracuje. Nikdo jiný zdoručovací společnosti sním do severní části státu nechce jezdit avseverních divočinách riskovat, ale on je rád, když může zeCity na den vypadnout. Všichni jsou podráždění. Ve všech docích, na letištích, vlakových nádražích aautobusových terminálech. Každého, kdo do New Yorku přijede, by měl vyšetřit lékař obstoupený dvěma muži, kteří mají laserové zaměřovače svých pistolí po dobu vyšetření vycentrované na čelo cestujícího. Sebemenší důvod ke znepokojení– horečka, zvětšené nebo citlivé žlázy, odbarvený jazyk– opodstatňuje okamžitou karanténu. Zkuste protestovat ati muži po stranách doktora mají výslovné oprávnění prohnat vám hlavou dvě kulky. Horší je to, že vsituaci, kdy policie ulice zvětší části vyklidila, se úkolu chránit město před žrouty ujaly skupinky normálních občanů. Udělily si oprávnění zastavovat avyptávat se každého, kdo je pokládán za podezřelého, ajestli vás zajímá, co jim ktomu dává právo, rádi vám předvedou, jak jejich pistole apušky fungují. Odehrála se přinejmenším jedna větší přestřelka mezi dvěma těmito patrolami, znichž každá tvrdila oté druhé, že jsou to žrouti. Museli stáhnout policisty zpřístavu, aby je dostali pod kontrolu, čehož dosáhli tím, že většinu účastníků postříleli.

Nedovedu si představit, že by se řidiči něco stalo, když byl ještě vCity. Tipovala bych, že projel kontrolními stanovišti avydal se na cestu bez zádrhelů. Bylo příjemné dopoledne na začátku podzimu, vzduch chladil, ale studený nebyl, listí se chystalo každou chvíli přebarvit ze zelené, slunce svítilo jasně, ale ne ostře. Možná měl puštěné rádio, poslouchal na středních vlnách nějakou stanici zeCity. Vyslechl zprávy oFloridě apomyslel si: Já jsem to věděl. Rozhodl se, že na dalším dálničním exitu sjede, zastaví vDunkin’ Donuts ana oslavu si dá kávu ajeden bostonský krémový.

Když zajel na parkoviště, možná si všiml, že tam nejsou žádná další auta. Anebo možná viděl, že se vdonuterii svítí, amyslel si, že přijel zrovna vdobě, kdy mají pauzu. Zaparkoval náklaďák, slezl zkabiny azamířil kproskleným dveřím. Občas ho vidím, jak dokráčí kpultu, oči upřené na police sdonuty na protější stěně, aničeho zvláštního si nevšimne, dokud neuvidí, že všechny police jsou prázdné. Spocitem, jako by byl ve zpomaleném filmu, se otočí ke stolům napravo aspočine pohledem na podlaze kluzké krví, na zbytcích posledních zákazníků rozházených po stolech. Potom si pomyslím: To je blbost– přece není možné, že by si toho nevšiml hned. Vokamžiku, kdy otevřel dveře, to musel cítit. Je pravděpodobné, že tak daleko by chodit nemusel– všiml by si krve rozstříknuté po oknech ahned by se otočil. Tak či tak– ať už odtamtud vystřelí, nebo odejde, aniž by vstoupil–, to co (skoro) spatřil, by ho rozhodilo, šokovalo. Něco podobného zatím viděl nanejvýš vtelevizi. Proto nepostřehne zvuk nohou táhnoucích se po asfaltu do chvíle, kdy se žrout vynoří zpoza předku náklaďáku aje prakticky uněho. Řidič vytřeští oči. Jestli nebyl nikdy takto blízko takových jatek, to si pište, že se na něho ještě nikdy nevrhl žrout. Zavadí nohama osebe azakopne, což způsobí, že žrout klopýtne aspadne na něho. Na děsivý okamžik se ocitne pod tou věcí, pod tím puchem. Zuby mu cvakají uuší, jak se do něho žrout snaží zakousnout, ruce se po něm sápou. Švihne pravým loktem nahoru, do jeho obličeje. Vruce mu explodují ohňostroje bolesti, ale žrout se zněho svalí. Řidič se těžce zvedne, kopnutím se zbaví žroutových rukou, které se ho snaží stáhnout zpátky dolů, avyleze nahoru do kabiny. Možná sebou škubne, když žrout praští do dveří, amálem upustí klíčky, kterými se jeho prsty nedokážou trefit do zapalování. Žrout buší na dveře, vrhá se na ně, dokonce se mu podaří náklaďák maličko rozhoupat. Klíček zajede dovnitř, motor naskočí, řidič zařadí jedničku arozjede se. Vyřítí se zparkoviště tak rychle, že zadkem náklaďáku vrazí do telefonního sloupu, takže jedna polovina zadních dveří se otevře ana silnici vypadne pár plastových beden. Nohu zplynového pedálu nesundá. Ať mu to strhnou zplatu. Srdce mu buší, ruce se mu na volantu třesou. Jestli kouří, zoufale touží po cigaretě; jestli přestal, teď ho to mrzí; jestli nikdy nezačal, teď toho lituje.

Teprve když Dunkin’ Donuts zmizelo před dobrými třiceti nebo čtyřiceti minutami zjeho zpětného zrcátka, řidič ucítí vpravém lokti pulsující bolest. Podívá se dolů aspatří na sedadle ana podlaze krev. Otočí ruku. Břicho se mu sevře, když uvidí roztrženou kůži zrudlou krví adva vylomené zuby, které zní trčí těsně nad kloubem. Odlehčí nohu na plynu; náklaďák zpomalí tak, že se skoro nehýbe. Jeho vidění se stáhne vúzký tunel; hlavou mu bleskne, že možná omdlí. Uchopí volant pravou rukou, levou sáhne kolem ní anahmatá rozeklané konce žroutových zubů. Jsou kluzké od krve, těžko se chytají. Zaryje prsty do kůže, snaží se oněco zapřít, ale jedině tím vymáčkne víc krve. Není jiná možnost, musí zastavit. Zapne výstražné blikače, najede na krajnici azatáhne brzdu. Motor nevypne. Předkloní se avytáhne zpod svého sedadla lékárničku. Prsty se mu na zapínání smeknou. Když se mu ji podaří otevřít, najde lahvičku fyziologického roztoku abalíček gázových obvazů. Vystříká na loket polovinu lahvičky, vybalí několik obvazů aotře si kůži. Vlékárničce je pinzeta; ruka se mu sice třese, ale podaří se mu vytáhnout si zpaže jeden zub apak idruhý. Způsobí tím další krvácení. Upustí pinzetu na podlahu vedle zubů avyprázdní na loket zbytek roztoku. Gázových balíčků mu zbývá dost, aby si loket otřel aspomocí zdravotnické lepicí pásky si vyrobil improvizovaný obvaz.

Ve skutečnosti nikdo nevěděl, co vlastně vytáhlo žrouty zhrobů, ze stolů vmárnicích apohřebních ústavech. Spekulacemi se to jen hemžilo, aněkteré byly opravdu absurdní. Vpekle je plno: tomu jsme se sTedem ze srdce zasmáli. Některé hypotézy byly uvěřitelnější, ale pořád teoretické: vNPR měli vědce zCentra pro kontrolu nemocí, který mluvil onějakých superbakteriích, oněčem jako ten prevít stafylokok, který si dokáže podmanit lidského hostitele, aby získal další maso ke konzumaci; ale nechtělo se věřit, že by jediný mikroorganismus dokázal něco takového. Užádného zežroutů, které se podařilo chytit, se navíc neprojevila sebemenší reakce na jakákoli antibiotika, která mu píchli. Napadlo mě, jestli by to nemohla být kombinace příčin, spolupráce několika bakterií, ale Ted přísahal, že něco takového není možné. Protože když někdo dělá do IT, je taky expert na bakteriologii.

Ale věděli jsme, že jakmile se do vás žrout zakousne, je svámi konec, ikdyž se vám podaří uniknout anestát se jeho dalším jídlem. Počáteční symptomy jsou prudká horečka, napuchlé acitlivé žlázy ajazyk vbarvě starého masa; následují halucinace, křeče asmrt. Během pěti minut až dvou hodin od zastavení srdce vaše tělo takzvaně „obživne“. Stav byl neléčitelný, apokud člověk scharakteristickými příznaky přijde ke svému doktorovi nebo na pohotovost, co nejrychleji ho přesunou na nemocniční pokoj, napojí na přístroje monitorující tep atlak apřipoutají klůžku. Pokud zrovna frčí nějaká experimentální léčba, vyzkouší ji na něm. Pokud nezabere, nabídnou mu pomoc duchovního aponechají volný průběh nevyhnutelnému. Ke dveřím se postaví ozbrojený hlídač. Jakmile přístroje potvrdí smrt, vejde do pokoje, vytáhne zpouzdra pistoli apostará se oto, aby se dotyčný už nevrátil. Ze začátku dostávali hlídači tlumiče, ale lidé si stěžovali, prý jsou raději, když střelbu slyší, protože jim to dodává pocit bezpečí.

Netuším, jak moc ztoho věděl řidič, ale tipla bych si, že většinu znal zdoslechu, aproto se neodvezl do nejbližší nemocnice, když si uvědomil, co se mu stalo. Místo toho vypnul blikače, uvolnil brzdu azamířil zpátky na silnici. Možná si myslel, že musí tuhle poslední dodávku doručit, dokud to jde, ale pochybuju otom. Byl už mrtvý; jeho tělo tu realitu jenom potřebovalo dohonit. Ale hlava– jeho hlava si nic takového nepřipouštěla. Zpohledu své hlavy se poškrábal na ruce, nic víc, určitě ne tolik, aby to zněj udělalo jednu ztěch věcí, akdyž bude dnes pokračovat tak, jak chtěl, všechno bude vpohodě. Jestli si musel stáhnout okénko, protože vkabině se udělalo natolik horko, až se potřeboval přesvědčit, že nezapnul topení naplno, určitě si řekl, že se potýká snachlazením, které se teď vpráci šířilo. Stejné nachlazení muselo být příčinou toho, proč ho kůže pod bradou tolik bolí. Pokušení naklonit zpětné zrcátko, aby si mohl zkontrolovat jazyk, muselo být až neodolatelné.

Jestli řidič slyšel ze zadní části náklaďáku nějaký pohyb, nejspíš si myslel, že se uvolnily další plastové bedny nebo nějaký kus nábytku přetrhl popruhy, kterými je zajištěný. Tou dobou by se mu samozřejmě už rozjela horečka, takže ikdyby žrouti uvnitř toho kontejneru něčím mlátili celé hodiny, co mu trvalo dokončit cestu, která měla trvat šedesát minut, nejspíš by si toho nevšiml. Anebo zvuky zaznamenal, ale víte, jak to je, když je člověk nemocný: vnímá, co se děje, ale nedochází mu to– neznamená to přesně to, co by mělo. Jak jinak se dá vysvětlit, co tohohle chlapíka přimělo, aby přivezl velký stěhovací vůz plný žroutů doprostřed obytné čtvrti– doprostřed naší čtvrti– mojí čtvrti, místa, kde jsem žila smanželem adětmi, svou dcerou asynem– jak jinak vysvětlíte, že to někdo může tak obrovsky, tak kardinálně podělat?

Je to tak– náklaďák, který zastavil před domem, zatímco jsem se dívala, jak se udna hrnce svodou, kterou ohřívám, dělají bublinky, byl plný žroutů– byl jimi nacpaný. Neptejte se mě, kolik jich bylo. Avážně nevím, jak se tam dostali. Nikdy předtím jsem oněčem takovém neslyšela. Třeba honili někoho, kdo do náklaďáku zezadu vlezl, protože si myslel, že se tam za ním nedostanou, azmýlil se. Možná ti žrouti původně byli skupina nakažených, kteří zažívali stejný stav odpírání jako řidič achtěli se schovat, dokud se nezotaví– což se samozřejmě nestalo. Možná do náklaďáku nenaskákali všichni ve stejnou dobu: někteří třeba hledali jídlo, jiní se chtěli někde schovat apár dalších si myslelo, že najdou chládek, aby unikli před sluncem. Jak řidiči stoupala horečka, krk ho rozbolel tak, že se zpolykání stala muka, ajazyk mu vústech opuchl, nejspíš znovu aznovu nechával náklaďák zpomalovat, až zastavil, opíral si hlavu ovolant, aby snad na jeho vlažném plastu našel úlevu. Žrouti by měli dostatek příležitostí se sním svézt.

Nevím, jaký byl osud toho muže, jestli zemřel vokamžiku, kdy nastavil parkovací brzdu, nebo otevřel dveře avystoupil zkabiny, aby oznámil zákazníkům, že jejich nábytek přijel, nebo jestli žrouti přišli na to, jak funguje klika, avytáhli ho ze sedadla. Ale doufám, že dřív si pro něho přišli; doufám, že se ocitl uprostřed skupiny žroutů azbývalo mu ještě dost vědomí, aby pochopil, co se sním stane. Doufám– modlím se za to, padám na kolena aprosím Všemohoucího, aby ho roztrhali, dokud mu ještě bilo srdce. Doufám, že mu ohlodali maso zpaží anohou. Doufám, že do něho vrazili prsty aprohrabali se jeho orgány. Doufám, že mu prokousli uši, jako když člověk zpracovává tuhý steak. Doufám, že trpěl. Doufám, že cítil bolest, jakou nikdo nikdy předtím. Proto trávím tolik času tím, že si ho představuju, abych jeho smrt viděla co nejreálněji– co nejživěji. Mám…

Vdalším okamžiku se hrabu po schodech zpátky nahoru. Možná jsem je brala po třech– nebylo by to poprvé–, ale nehodlám se kpostavám, které vstoupily do domu, otočit zády. Dvě za tou bez tváře nevypadají tak moc vysušeně: mají modrošedou kůži ajejich tváře postrádají výraz, ale vporovnání stou, která zvedá pravou nohu, aby se vydala po schodech za mnou, jsou prakticky normální.

Vřískání ustane– utnuté. Mary si váhavě sundá ruce zuší, jako by se bála, že křik dětí může začít znovu.)

Zpřední části divadla se ozve Maryin hlas, ale zozvěny slov je jasné, že toto je nahrávka.)