Temné vody

Copyright © 2022 by Katherina Arden

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,

an imprint of Penguin Young Readers Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí býtrozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Cardová, 2023

Cover illustration © Matt Saunders, 2023

Cover design © Eileen Savage, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3479-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-3480-1 (mobi)

přeložila Kateřina Cardová

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Poděkování

Pro Cassandru,

úplně první fanynku téhle série

1

Ve Východním Evansburgu bylo jaro alilo, jako by někdo tam nahoře zapomněl zavřít hadici. Nahoře vZelených horách proměnil déšť sníh na plískanici ahlínu na bahno. Vymílal do cest koleje apotoky vyháněl zbřehů. Stékal po střeše malého hostince posazeného na kopci nad městem.

Pršet začalo už za úsvitu, ale teď byl takový ten dlouhý modrý jarní soumrak těsně předtím, než padne tma, ahostinec vypadal vtom měkkém světle útulně. Zdi měl obložené pečlivě natřenými bílými prkny astřechu červenou plechovou. Na ceduli, která se vjarním větru houpala askřípala, stálo LOSÍ BOUDA.

Parkoviště před hostincem zelo prázdnotou. Všude byl klid.

Brian Battersby žil vhostinci se svými rodiči. Ti budovu zdědili po prastrýci coby denní lázně, ale postupně zní udělali penzionek odeseti pokojích. Bylo úterý na konci dubna avhostinci nebyli žádní hosté. Lyžaři pro letošek odjeli. Cyklisté aturisté ještě nepřijeli. Vhostinci nebyl nikdo kromě Briana ajeho dvou kamarádek. Rodiče jeli dolů do údolí do Východního Evansburgu.

„Vrátíme se za pár hodin isvečeří,“ řekli mu. „Hlavně to tady nepodpalte.“

„Nebojte,“ ujistil je Brian, „vpohodě.“ Ale když se za nimi díval, jak odjíždějí, těžce polkl. Nebyl skamarádkami jen ve třech už několik měsíců. Dávali si na to velký pozor.

Cítili se bezpečněji, když nebyli sami.

Všichni tři teď byli vsalonku Losí boudy. Bylo tam náramně útulno. Na policích knížky vpapírových vydáních, na stole časopisy ave velkém kamenném krbu praskal oheň.

Dveře byly zamčené. Cítili se vbezpečí. Tedy více méně vbezpečí. Úplně vbezpečí se necítili už několik měsíců.

„Jarní déšť je mnohem horší než ten podzimní,“ podotkl Brian apokusil se zahnat neklid, který uvnitř cítil. Seděl vtureckém sedu na pohovce naproti krbu, ale teď odložil knihu, vstal apřešel koknu. Vykoukl zpoza závěsu ven na rozlehlé parkoviště abahnitou, vymletou cestu za ním. Déšť všechno halil do průsvitného závoje atam, kde provazy vody dopadaly na zem, se zvedaly obláčky mlhy. Dodal: „Protože na podzim člověk nečeká, že by mohlo být teplo asluníčko. Ale na jaře…“ Zašilhal ven do soumraku. Nepohnulo se tam něco? Ne, to se mu jen zdálo.

„Máš zimy po krk,“ dokončila za něj kamarádka Olivia Adlerová zvedlejší pohovky, kde se opírala opolštáře zabalená do vlněné deky sknihou na klíně. Ollie byla vyšší než Brian. Měla velké tmavé oči akudrny jak vývrtky, které jí trčely do všech stran. Napila se zhrnku shorkou čokoládou apokusila se chytit mezi zuby maličkatou pusinku. Slyšel, jak polkla, než se zeptala: „Vidíš tam něco?“

Brian dál držel hlídku uzamženého okna. „Ne,“ řekl.

„Mně déšť nevadí,“ vložila se do toho Coco Zintnerová. Coco byla nezlomná optimistka. Seděla na podlaze nejblíž ukrbu. Prakticky vkrbu. Byla nejmenší zcelé šesté třídy ačasto nemocná. Vedle ní stál komínek knih aiona upíjela zhrnku čokoládu. Okolo ramen měla omotanou pletenou deku. Narůžovělé vlasy měla spletené do copu, který jí spadal na záda. „Tady uvnitř je útulno.“

„To jo,“ řekl Brian lehce pochybovačně. Většinu uplynulé zimy strávili zalezlí na všelijakých útulných místech. Dlouhá odpoledne ve Vejci, Olliině staré farmě. Víkendová rána vmalém naklizeném domku ve Východním Evansburgu, ve kterém bydlela Coco se svou mámou. Aspoustu času vLosí boudě, kde žil Brian srodiči.

Ale Brian začínal mít toho útulna po krk. Když nemůžete nikam jít, přestanou být místa útulná azačne vnich být těsno anedýchatelno. Už ho nebavilo nakukovat zoken ado zrcadel, vyhlížet tam cokoli nepatřičného. Vyhlížet nebezpečí.

Salonek vLosí boudě měl zdi vymalované na bílo, podlahu ze starých borových fošen ana každé pohovce hromadu polštářů. Vtopení bouchalo. Zdi byly ověšené lisovanými kytičkami asuchými listy abrouky ve vitrínkách. Přes nábytek iděti ležely přehozené teploučké vlněné deky. Vonělo to tam po pomerančovém oleji aboroví.

Jediná lehce nepatřičná věc byla deka, kterou Ollie přehodila přes zrcadlo naproti krbu. Vmomentě, kdy Brianovi rodiče vyšli ze dveří, zrcadlo zakryla apřevázala gumovými lanky, aniž by přitom pronesla jediné slovo.

Zrcadla, jak všichni tři dobře věděli, můžou být nebezpečná. Nikdo znich zrcadlům nevěřil, Ollie především.

Zatímco zakrývala zrcadla, Brian zastrkoval zástrčky na dveřích.

Jsme vpohodě, říkal si. Jsme vbezpečí. Odvrátil se od vlhkého okna azakopl ohromádku knih.

„Au!“ Začal poskakovat achytil se za ukopnutý palec.

„Knižní příšery opět udeřily!“ chichotala se Ollie aCoco se zeptala: „Jsi vpohodě, Briane?“ Jejich hlasy se vprázdném hotelu zvláštně rozléhaly.

„Ano,“ odpověděl askyselou grimasou si znovu kecnul na pohovku. „Ale ne díky tomuhle.“ Zamračeně se rozhlížel po knihách všude kolem. Bylo jich tam nejmíň dvacet, rozdělených do třech hromádek, po jedné pro každého. Brian vzal tu vrchní ze své hromádky azamračil se ještě víc. Jmenovala se Strašidelné aduchařské příběhy zVermontu.

„Myslím, že tuhle už jsem četl,“ řekl. „Všechno mi to splývá dohromady.“

Ollie četla knihu snázvem Chichotání vtemnotě: Skutečné strašlivé duchařské historky. „Naprosto ti rozumím,“ přitakala. Přitáhla si deku pevněji ktělu. „Stejně si nejsem jistá, jestli tohle všechno kněčemu je. Třeba… Poslechněte si tohle.“ Začala číst nahlas:

Před velice dávnou dobou žil Muž se zelenou sekyrou sám na Ostrově jižního hrdiny. Kradl lidem mléko, ale všichni se ho tak báli, že otom nikdy nikdo neřekl ani slovo. Jednou si sekyrou omylem usekl vlastní ruku, ale byl tak drsný, že mu to bylo jedno. Tam, kde měl mít ruku, si jednoduše zastrčil sekyru. Od té doby měl místo jedné ruky sekyru, akdykoli vyrazil ven, slyšeli jste už zdálky sekání, jak se při chůzi rozmachoval paží…

„Divný,“ podotkl Brian.

„Aurčitě ne to, co hledáme,“ usoudila Coco.

Vlastně, pomyslel si Brian, nikdo znich pořádně neví, co přesně hledají. Jistě vědí jen to, že to zoufale potřebují najít, apevně doufají, že až to najdou, tak to poznají.

Kniha, kterou četla Coco, se jmenovala Skutečné příběhy, při kterých budete křičet hrůzou. Pomalu řekla: „Třeba to, co hledáme, vžádné knize není. Chci říct– hledáme to už od prosince azatím jsme na nic nenarazili. Ani na žádný náznak.“

„Něco existovat musí,“ řekl Brian prudce. „Někde. Jen musíme dál hledat.“

Vzal do ruky Strašidelné aduchařské příběhy zVermontu aotočil stránku. Obě dívky zmlkly. Déšť je zahalil do svého rámusení jako do další deky. Kdyby se za nimi něco plížilo, neměli by šanci to přes to bubnování zaslechnout.

Nemysli na to, nařídil si Brian.

Pohledem přeskočil na další odstavec.

KAPITÁN SHEEHAN AVRAK ŠOTKA, stálo vzáhlaví.

Vrak Šotka taky nebylo to, co hledali, ale Brian se itak odmlčel. Miloval příběhy olodích.

Vroce 1807, začínalo vyprávění, byl Šotek obchodní loď na Champlainově jezeře. Její kapitán se jmenoval William Sheehan alidé říkali, že to je ten nejchytřejší, nejudatnější, ale taky nejbezcitnější kapitán mezi Burlingtonem aTiconderogou.

Ale embargo zroku 1807 ho připravilo oživobytí, atak se kapitán Sheehan přeorientoval na pašeráctví. Pašoval dřevo kbritské flotile vHalifaxu azpátky vozil len. Avtomhle se mu dařilo.

Až do té noci, kdy on, jeho loď ijeho posádka zmizeli.

Tu noc, bylo to kpodzimu, padla mlha aŠotek vyčkával vústí Vydřího potoka na obchodní šalupu Muška, aby ji připravil onáklad. Jenomže šalupu někdo před dobře známým Šotkem varoval, atak byla připravená. Už na ně čekala. Sheehan ajeho muži se dali na úprk.

Lodě se naháněly po jezeře do noci. Šotek vpředu, Muška mu plachtila těsně vpatách. Celou noc se takhle honily po jezeře. Sheehan zkusil všechny triky, co znal, aby Mušku setřásl, ale šalupa se ho držela jako klíště.

Nakonec se mlha rozplynula, akdyž se na obloze vyloupl měsíc, naskytla se příšerná podívaná.

Šotek už neplachtil. Potápěl se. Přídí kobloze, zádí ke dnu. Musel najet na mělčinu, ale jakou? Obě lodě byly uprostřed jezera.

Muška se přiblížila. Aještě víc. Ale než se dostala kŠotkovi dostatečně blízko, šel sklokotem ke dnu. Námořníci na Mušce čekali, že uslyší volání opomoc.

Ale všude bylo ticho.

Když přišel úsvit, prohledala Muška vody vmístě, kde Šotek zmizel pod hladinou.

Nic tam nebylo. Ani jediné vyplavené prkno, které by dokazovalo, že tam kdy Šotek vůbec byl. Muže iloď spolklo jezero.

Vypráví se, že za mlžných nocí Šotek dál brázdí hladinu jezera. Aje slyšet, jak Sheehan proklíná Mušku, že jeho loď poslala do záhuby.

Světla se zatřepotala.

Brian prudce zvedl hlavu od knihy. Ollie aCoco se taky obezřetně rozhlížely. Světla znovu zablikala.

„To bude tou bouřkou–“ začala Coco.

Apak světla zhasla.

Vtu samou chvíli někdo zabušil– bum, bum, bum– na dveře.

Všichni tři ztuhli. Věděli, že musejí být potichu. Zírali na dveře. Jediné světlo vycházelo zkrbu. Házelo na zeď jejich zvětšené, zkroucené stíny.

Bum. Tentokrát po zaklepání všichni tři vyskočili asemkli se pevně dohromady. Coco zakopla ohromádku knih, Ollie ji chytila ateď stáli uprostřed místnosti adrželi se za ruce.

„Nikoho jsem venku neviděl!“ vydechl Brian. „Neviděl jsem auto…“

„Žádné auto nepřijelo,“ zašeptala Ollie. „Viděli bychom světla.“

„Třeba přijelo bez zapnutých světel,“ navrhla Coco potichu.

Ollie pohlédla dolů na zápěstí. Měla na něm hodinky. Nebyly to obyčejné hodinky. Patřily její zesnulé matce. Měly prasklé sklo aneukazovaly čas. Ale občas Ollie poradily.

Třeba teď.

Svítily tlumeným modrým světlem ana displeji se objevilo poblikávajícím písmem jediné slovo.

TIŠE, stálo tam.

Všichni tři ztuhli. Brian cítil, jak mu na čele vyrašil pot. Srdce mu poskakovalo jako splašené. Proč jen bije srdce tak nahlas? Snažil se nedýchat. Cítil, jak se dívkám potí ruce. Mají utéct? Nebo zůstat bez hnutí?

TIŠE.

Klepání ustalo. Teď zaslechl tiché šoupání kroků. Kolem domu. Blížilo se kvelkému oknu vpředu. Škráb. Škráb. Někdo škrábal na okenní tabulku. Brian měl pocit, že mu srdce tím svým bušením rozchrastí žebra. Nikdo se ani nepohnul.

Kroky se vracely zpátky kzadní části domu. Teď zahlédli, jak se chvěje klika dveří. Velice pomalu se skláněla dolů. Níž aníž. Brian vtom šeru neviděl na dveřní zástrčku. Ale zavřel ji, nebo ne? Nebo ne?

Slyšel, jak Coco vedle něj rychle amělce dýchá.

Klika byla ve svém nejnižším bodě.

„Utíkejte,“ zašeptala Ollie adržela Briana křečovitě za ruku.

Ale než se kdokoli znich stihl pohnout, skrz závěsy dopadl do místnosti jasný záblesk světla. Jako když přes parkoviště projíždí auto. Klika se přestala hýbat. Všichni tři zadrželi dech.

Světla zablikala. Apak se rozsvítila.

Dveře byly zavřené. Kromě nich tam nikdo další nebyl.

„Ty dveře jsem zavřel,“ zašeptal Brian. „Vážně. Přísahám.“

„Já ti věřím,“ řekla Ollie. Znovu pohlédla na hodinky. Brian jí nakoukl přes rameno. Coco taky.

Hodinky teď nic neříkaly. Prostě obyčejné staré digitálky, na Olliino zápěstí příliš velké aspavučině podobnou puklinou přes celý displej. Všichni se třásli.

Reflektory na parkovišti zhasly. Vpříští chvíli uslyšel Brian hlasy svých rodičů, jak se oněčem vesele dohadují, zatímco vystupují zauta. Konečně se mohl volně nadechnout. Třeba se jim to celé jen zdálo.

Ale byl si docela jistý, že nezdálo.

„Co to bylo?“ zašeptala Coco.

„Já… nevím,“ připustila Ollie.

„Vaši nás zachránili, Briane,“ řekla Coco. „Jsou to vaši, že?“

„Jo,“ přikývl Brian. Nepřestávali se držet za ruce.

„Myslíte, že tam venku ještě pořád něco je?“ zeptala se Ollie. „Něco nebezpečného?“

„Světla se rozsvítila,“ podotkl Brian roztřeseně.

Dívky mlčely. Slyšel matčiny kroky na cestě. Před vchodem se zastavily. Pak vešla dovnitř, na prahu se zarazila, aby něco se smíchem řekla Brianovu tátovi. Naprosto normální situace.

Brianova máma se zatvářila překvapeně, když je uviděla stát uprostřed salonku. „Vypadáte jako mladí mývali na procházce,“ řekla súsměvem. „Počítám, že máte hlad.“

Brian si olízl rty avypravil ze sebe: „Jo, mami, příšernej.“

Brianova máma měla snědou pleť aúplně stejné oči jako Brian. Jako jezero vlétě, říkával jeho táta, když se do něj opírá slunce.

Když byli vpenzionu hosté, jedli to, co se podávalo vrestauraci. Když tam hosté nebyli, většinou si něco přivezli změsta. Máma celou sezonu vyvařovala vrestauraci aměla vaření po krk. „Malou přestávku, prosím. Prosím,“ říkala avytáčela číslo thajské restaurace nebo burgrárny. Všichni ve městě jeho mámu znali.

Teď Brian ucítil nějakou dobrotu. Vpříští vteřině se objevil jeho táta se čtyřmi placatými krabicemi.

Brianův táta jim oznámil: „Ve městě jsme potkali Rogera aZeldu.“ Roger aZelda byli táta Ollie amáma Coco. „Staví se na večeři. Briane, umyj si ruce auši. Je čas dát se do vaření!“

Coco řekla: „Pane Battersby– my nebudeme tu pizzu jíst?“

Brianův táta pohlédl na krabice ve svých rukou azatvářil se překvapeně. „Jejda,“ vydechl. „Kde se tu vzaly?“

Brianův táta rád vtipkoval. Stejně jako Olliin táta. Ti dva si spolu vždycky notovali. „Haha,“ řekl Brian sarkasticky. „Pojďte,“ dodal směrem ke kamarádkám, „jdeme se umýt.“

Když byli na odchodu, zaslechli Brianovu mámu. „Briane! Briane!“ volala. „Nechal jsi něco na přední verandě?“

Brian se zarazil. Cítil, jak vedle něj obě dívky ztuhly.

Otočil se. „Ehm, ne,“ vypravil ze sebe roztřeseně. Jazyk se mu lepil na patro. „Proč se ptáš?“

„Ale, jen tak,“ řekla máma. „Tohle jsem našla na zemi přede dveřmi. Radši jsem se zeptala, než to hodím do koše.“ Ukazovala jim to. Byl to kulatý kousek černého papíru asi tak velikosti Brianovy dlaně.

Brian zaváhal. Pak řekla Ollie vesele: „To je moje, paní Battersbyová. Muselo mi to upadnout. To mám do školy.“

„Tak fajn,“ řekla Brianova máma. „Dobře, že jsem to našla, než to celé zmoklo.“

Podávala jim to. Ollie pohlédla na hodinky, jako by unich hledala oporu. Ale hodinky mlčely, atak popošla aten černý kus papíru si vzala.

„Hm,“ sykla Brianova máma amračila se na ně. Brian se ještě pořád tvářil vylekaně, zté tmy atěch kroků. „Jste vpohodě? Asi máte děsný hlad, co? Běžte si umýt ruce. Já zatím prostřu.“

Vydali se do koupelny. Vmomentě, kdy se za nimi zavřely dveře, Coco vyhrkla: „Ollie, co je to?“

Ollie zmateně koukala na tu věc ve své ruce. „Kus papíru. Podívejte, někdo tuhle stranu začernil uhlím. Proto je černá.“ Zvedla umazanou ruku do vzduchu.

„Aco je na druhé straně?“ zajímala se Coco.

Ollie papír pomaličku otočila. Zdruhé strany začerněný nebyl. Bylo tam jen pár slov, napsaných drobným staromódním psacím písmem.

Zvon, stálo tam. Apak, pes saturn den květina měsíc.

Aještě dál: Byli jste varováni.– S.

Brianovi přeběhl mráz po zádech.

„Od koho to je?“ zašeptala Coco. Podívali se po sobě. „Je… je to od něj?“ Hlas se jí zlomil. Když ho potkali poprvé, říkal si ten usměvavý muž Seth apřipadal jí milý. Jenomže nebyl. Ani trochu. Coco prstem přejela po tenoučkém písmeně S.

Ticho vkoupelně prolomilo další zaklepání. Všichni tři ztuhli ainstinktivně se ohlédli po zrcadle nad umyvadlem. Ale vzrcadle se kromě nich nic nehýbalo. Zaklepání přicházelo od vstupních dveří. Znovu? Ale světla svítí.

Brian ucítil, jak mu vstávají chloupky na předloktí.

Přední dveře zaskřípěly. Všichni zadrželi dech. Apak se ozval sbor dospělých hlasů: „Jsme moc rádi, že vám to vyšlo, pojďte dál, pojďte dál…“

Trochu se jim ulevilo. „To musejí být vaši,“ řekl Brian. „Přišli na večeři.“

Ollie pořád ještě uvažovala nad tím začernalým papírem, obracela ho vprstech. „Co myslíte, že to znamená?“

„Je to hádanka,“ řekla Coco. „Aasi varování, jak se tam píše.“ Lidi Coco často podceňovali. Byla maličká aměla světlounce modré vodnaté oči. Často plakala. Apřitom to byla ta nejodvážnější osoba, jakou Brian znal. „Usměvavý muž miluje různé hry ahádanky,“ dodala. Coco to musela vědět. Jednou sním hrála šachy oBrianův život. „Nějaké nápady?“

Zavrtěli hlavami. Brian se zamračil. Něco ho hlodalo vzadu vmozku. Něco ozvonech. Zvony apsi askvrny. Černé skvrny? Ale pokaždé mu to vyklouzlo dřív, než to dokázal uchopit.

Coco pokračovala: „Třeba by něco napadlo naše.“

Její kamarádi se po sobě podívali. Jejich rodiče ousměvavém muži nic nevěděli.

Brian si vduchu zopakoval svou řeč. Tu, kterou si od toho podzimu promýšlel nejmíň milionkrát. Od toho dne, kdy se oni tři– avlastně celá šestá třída– ztratili vlesní mlze.

Ahoj, tati amami. Pamatujete, jak celá naše třída na dva dny zmizela azase se objevila? Jak si nikdo nepamatoval, co se nám stalo? Já, Ollie aCoco jsme lhali. Pamatovali jsme si, co stalo…

„Ne,“ přerušila Ollie tok jeho myšlenek. „Nemůžeme jim to říct. Je to příliš nebezpečné. Usměvavý muž se nebojí ani dospělých. Kdyby nám naši uvěřili achtěli nám pomoct, akorát by byli sami vnebezpečí, ajá vžádném případě“– tady se odmlčela arozhořčeně se rozhlédla po kamarádech– „nehodlám vystavit svého tátu jakémukoli nebezpečí. Ani vaše rodiče.“

„Chtěli by to vědět,“ podotkla Coco rozumně. „Že nám něco hrozí. Chtěli by nám pomoct.“

„Ikdyby nám uvěřili,“ opáčila Ollie, „jak by sis to představovala? ‚Hele, tati, víš, že existuje ještě jiný svět mezi mlhou aza zrcadly? Svět duchů. No, avtom světě je někdo, kdo nás chce chytit do pasti, za mlhu, navždy. Nenapadá tě, co stím?‘“ Vhlase jí zazníval nedůtklivý, vystrašený tón. Ollie přišla omámu při leteckém neštěstí. Brian si byl jistý, že pro ni byla představa, že by mohla ztratit itátu, mnohem děsivější než jakýkoli svět duchů.

Coco řekla: „Nemusíme jim říkat, odkud ta hádanka je. Anebo proč chceme poradit. Můžeme prostě říct, že to je něco do školy. Nejspíš by jim to ani nepřišlo moc divné. Viděli všechny ty naše duchařské knihy všude…“ Odmlčela se. Ještě pořád měla vruce tu svou– smístem, kde skončila se čtením, pečlivě označeným. Ato byla jen jedna zasi milionu, které za tuhle zimu přelouskali. Ani vjedné nenašli ani náznak postupu, jak usměvavého muže porazit.

„Ani tak,“ zavrtěla hlavou Ollie. „Co když nám takhle bezděky pomůžou? To by mohlo usměvavému muži stačit, aby po nich šel. Bylo by od nás zbabělé přehodit to na ně. Prosit je opomoc, ohrozit je, jen proto, abychom se my cítili vbezpečí.“

„Ale já nechci být statečná,“ řekla Coco. „Chci, aby bylo všechno zase vpořádku. Co když to sami do pořádku dát nedokážeme?“

„Nic nebude vpořádku, když se jim něco stane,“ opáčila Ollie rozhořčeně. „Chceš snad, aby vnoci zhasínala světla aněco škrábalo na okno našim? Co kdyby naši zmizeli?“

„Dokážeme to dát do pořádku sami,“ vložil se do toho Brian. „Jsem si tím jistý. Nakonec na to přijdeme. Akorát musíme dál hledat.“