Flüsterwald – Das Abenteuer beginnt (Vol. 1)

by Andreas Suchanek, ill. By

© Ueberreuter Verlag GmbH, Berlin, 2020

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D - 69469 Weinheim

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Markéta Trautmanová, 2022

Cover and Illustrations © Timo Grubing, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2907-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-2908-1 (mobi)

Obsah

Předmluva

Nový domov

Vila

Světlo ve tmě

Podivný cizinec

Portrét z kamene

Schody v regálu s knihami

Tajná studovna

O skřítcích a jiných pohádkových stvořeních

Jen zlý sen?

Požaduji svá tři přání!

Internát pro víly

Wark

Kouzelná kostka

Skřítek Lukáš

Mrkací dráha

Temné časy

V příbytku Boldů

Vtipný Lukáš

Stíny minulosti

Nápad

Zní to jako plán

Knihovna

Jde se tam tudy!

Běžte!

Jako nafukovací balónek

Stříbrný třpyt

Čistička

Stíny času

Až po špičku drápu

Hrdinka dne

Ukolébavka

Slova na rozloučenou

Pondělní ráno

Prášky a nápoje

Doslov

Rani

Rani (Menok)

- mladý autor, zkoumá lidi

- rád si zahrává se svým životem a je závislý na čokoládě

Lukáš

Lukáš (člověk)

- knihomol a dobrodruh

- musí si zvyknout v novém městě

- jeho rodina nemá o Šeptajícím lese nebo o kouzlech ani ponětí

Štěstěnka

Štěstěnka (víla)

- ráda kouzlí (což ne vždy vyjde podle plánu)

- cítí se v internátu opuštěná, a

- proto často podniká (zakázané) výpravy

Panči

Panči (kočka)

- jmenuje se celým jménem Pedora Ulinda Naftet ze Šibalky

- strážkyně Štěstěnky

- má nervy z oceli

Předmluva

Nad městečkem Zimoskalka se stahovala temná mračna. Hustě pršelo a déšť zmáčel každého, kdo se nedostal do svého domova dostatečně rychle. V uličkách zběsile šlehal vítr a nedbale před sebou hnal odhozené stránky novin. Blesk a hrom se hašteřivě předháněly.

Přesně tak to měl rád.

Temnota zachvátila svět, vyštvala lidi a podrobila si vše, co jí patřilo.

Stáhl si kapuci hlouběji do čela. Za zády nechal poslední domečky Zimoskalky. Místo po dlažebních kostkách šel již delší dobu po blátivé stezce. Pokaždé když se jedna z jeho vysokých bot vyprostila z promočené hnědé hlíny, ozvalo se mlasknutí.

Spěšné kroky ho vedly přímou cestou k vytouženému místu. Tak daleko od městečka stál už jen jediný dům. Teď když byl jeho dosavadní obyvatel pryč, byla cesta konečně volná. Hranice mezi městem a lesem, kterou představovalo ono staré sídlo, zmizela.

Ve chvíli, kdy se zastavil před branou, déšť ještě zesílil. Každá kapka, která mu dopadla na pláštěnku, zněla jeho uším nadmíru hlasitě. Před ním se vypínala kovaná železná brána, po jejíchž obou stranách se tyčily kamenné sloupy. Na levém stála socha skřítka-válečníka, na pravém vlčího mága.

Jakmile přistoupil blíže, kámen oživl.

„Tato cesta pro tebe zůstává uzavřena!“ řekl skřítek.

Malinké brnění toho stvoření vypadalo roztomile. Měl nutkání tu bytost rozmáčknout mezi prsty, ačkoliv to byla jen socha, která v sobě neměla opravdový život.

„Dnes tedy ne,“ zamumlal. „Můj den ale přijde.“

Temnotu ozářil blesk.

Pohlédl na druhou stranu k lesu. Mezi hustou spletí buků, dubů a smrků tancovala světýlka, vůkol se mihotaly stíny.

Brzy.

Otočil se a vracel se zpět do Zimoskalky. Do toho malého, nevinného městečka, které nemělo ani ponětí o tom, co ho čeká.

Nový domov

Když matka asi po tisící povzdychla a pronikavým hlasem zvolala „No ne, to je ale idyla!“, Lukáš věděl, že prohrál. Stěhovací krabice byly už dávno zabalené. Přesto do poslední chvíle doufal, že jeho rodiče přijdou k rozumu. Marně.

Stařičký Opel Astra se také zatím držel. Asi vypustí duši až v cíli, tak jak to často činil. Takže jakýkoliv pokus o útěk byl zbytečný.

„No ne, jak idylické,“ vzdychla znovu matka, přičemž pravým ukazováčkem probodávala vzduch. „Tam naproti.“ Další bodnutí. „Děti, vidíte to? Opravdový strašák v poli.“

Lukáš se ptal sám sebe, jestli v jejích brýlích nejsou zasazena očarovaná sklíčka. Jiné vysvětlení pro takové chování prostě neexistovalo. Ten kus slámy tam naproti byl stejně šeredný jako deštivé mraky, které se stahovaly nad obzorem. To samé platilo pro rozblácená pole.

„Jo, skvělý,“ štěkl.

„Mami, co je to itylické?“ zeptala se malá příšera vedle něho, přičemž svírala svého prastarého roztrhaného plyšového zajíce jako záchranný kruh.

„Lukáši, přece jsme o tom mluvili.“ Matka mu věnovala svůj pověstný pohled psycholožky, při kterém si vždy připadal naprosto hloupě. „Prostě tu změnu přijmi.“ Její pohled putoval k příšerce označované jako sestra. „I-dy-lic-ké,“ zdůraznila každou slabiku, „znamená, že je něco hezké.“

„A tady je to hezké kde?“

Matčina oční víčka zamžikala. Neklamné znamení toho, že jí pomalu dochází trpělivost.

„Všechno tady je svým nezaměnitelným způsobem pěkné, zlatíčko.“

„Ale…“

„A teď už nebudeme tvého otce dále rozptylovat. Musí se soustředit na řízení.“

Souhlasné zamručení ze sedadla řidiče Lízu umlčelo. Lukáš měl na jazyku námitku, kterou však raději spolkl. Jakákoliv diskuse byla očividně marná, kromě toho už skoro dorazili do cíle.

Auto rachotilo a sjíždělo dolů po prudké horské silnici a jim se tak naskytl první pohled na špičaté štíty domků Zimoskalky. Bylo to ještě horší, než se obával. Tenhle zapadákov si rozhodně nezasloužil, aby se mu říkalo město. Kočičí hlavy silnice vytvářely nerovné hrboly, které auto řádně natřásaly. Matce dokonce sklouzly brýle z nosu, což však nijak nekomentovala.

Architekt, který domy navrhoval, zřejmě viděl až příliš filmů s tématem domov. Pod okny totiž visely květinové truhlíky, které měly dotvářet pocit dokonalé útulnosti Okenice s vyřezanými otvory ve tvaru srdce a zahradní ploty sahající do výše pasu byly natřeny na bílo. Přičemž bílou by se ta barva dala nazývat jen stěží.

„Máti,“ řekl Lukáš zděšeně. „Nejsou to plynové lampy?!“

Tentokrát poprvé za celou tu dobu působila znepokojeně i jeho matka. „Hm. Ehm… zřejmě obyvatelé Zimoskalky dávají přednost… ehm… poněkud rustikálnějšímu způsobu života.“ Přitom stranou pohlédla na Lukášova otce. Pod tíhou tohoto pohledu se otec ještě více zabořil do sedadla řidiče.

Mlčky rachotili dál.

Jestlipak budeme mít vůbec internet? Elektřinu? Teplou vodu?

Lukáš pomalu začínal propadat panice.

Nakonec za sebou nechali i poslední domky a rodinný kočár se kodrcal vzhůru na návrší. Otec zastavil před železnou kovanou bránou, ze které se již delší dobu odlupovala barva. Po obou stranách se do výše tyčily kamenné sloupy, na jejichž vrcholcích seděly dvě malé postavičky. Znázorňovaly jakési pohádkové bytosti. Za branou se mezi hustými živými ploty ztrácela štěrková cestička. Rodiče vystoupili z auta a okukovali štítek přitlučený na levém sloupu.

„Profesor Archibald von Thun,“ předčítala matka nahlas. „U Lesní cesty 13.“ Když se k nim opět otočila, měla na rtech naprosto strojený úsměv. „Děti, jsme tu správně. Předchozí majitel jen neodstranil štítek se svým jménem.“

Očividně, mami.

Otec otevřel bránu. Za hrobového ticha pokračovali dál. Jeho matka držela paže překřížené před hrudníkem. Když to udělal Lukáš, pokaždé to nazývala „pasivní agresivitou“, což Lukáše vždy šíleně vytočilo. A ona to poté pro změnu nazvala „předpubertální fází“.

Pocítil soucit se svým taťkou, rychle ho však zaplašil. Přece jen to byl on, kdo nesl vinu za to, že skončili tady. Předseda školní rady v Zimoskalce mu osobně zatelefonoval a místo učitele na místní škole mu květnatě vychválil, na což se Lukášův otec odvolával a s hrdostí to zdůrazňoval. A když krátce nato přišla ještě ta nabídka na koupi vlastního domu – což bylo odjakživa snem jeho rodičů –, tak už nic nestálo v cestě. To, že otcovo tak skvělé místo bylo na jediné škole široko daleko a že kvůli tomu musel i Lukáš přejít právě na tuto školu, nehrálo samozřejmě žádnou roli. Nic trapnějšího snad ani neexistuje.

Nemůžu zahodit svou pověst.

Byla to jeho nejhorší noční můra.

Stavení, které se před ním rozkládalo, obrovské a zchátralé, se stěží dalo nazývat domem. A jak asi bude vypadat ten bazén, který matka v každém rozhovoru vychvalovala jako něco naprosto skvělého, si raději nechtěl ani představit.

„Nu, takže…“ Otec zavadil vyděšeným pohledem o budovu. „Jsme tu.“

Vila

Rty jeho sestry se zkřivily v podezíravém úšklebku. Lukáš si odepnul pás a vyskočil z auta. Nechtěl být nablízku, až sestra-příšerka začne vřískat. Byla zkrátka ve svých šesti letech tak… dětinská.

„Tak tedy dobrá.“ Matka překonala prvotní šok a převzala velení. „Ta dešťová mračna se mi vůbec nelíbí. Pojďme dovnitř a porozhlédněme se tam.“

Lukáš se rozběhl ke kufru auta a vytáhl z něho svůj batoh. Ten by nikdy nikde nenechal. Pak následoval své diktátory, kteří momentálně určovali jeho život, do domu. Lízu vzal otec do náručí.

Naštěstí byl první dojem klamný. Prkna na podlaze sice skřípala, když vešli, avšak leskla se a zářila čistotou. Nikde nebylo ani smítko prachu, ani pavučina, naopak: Vonělo to tu voskem na parkety, čisticím prostředkem s citrónovou vůní a fialkami. Za vstupními dveřmi se nacházel výklenek s vestavěnou šatnou. Na podlaze ležel měkký koberec, který tlumil jejich kroky, když přecházeli z chodby do kuchyně. A ta byla docela útulná.

U stěny stál dřevěný stůl, na který někdo postavil mísu s ovocem. Na stěnách visely emailové tabulky se starými reklamními slogany. Uprostřed místnosti se vyjímal sporák, přístupný ze všech stran. Na poličkách stály dřevěné dózičky, ze kterých se linula vůně čerstvých bylinek a koření a stoupala Lukášovi do nosu.

Dveře na terasu byly mírně pootevřené a skýtaly pohled na nádhernou zahradu. Záhony byly udržované, květiny rozkvétaly. Mezi stromy byla zavěšená houpačka, která se ve větru lehounce pohupovala sem a tam.

Lukáš se zachvěl.

„Máti, jdu obhlédnout svůj pokoj,“ řekl. Jelikož matka stále ještě pohledem detailně prozkoumávala kuchyň, zamumlala nepřítomně na souhlas. Za normálních okolností nesnášela, když ji oslovoval „máti“. Vždy poté následoval dlouhý výklad o tom, že je jeho matka a oslovení máti považuje za neuctivé.

Taťka zamířil do obývacího pokoje. Líza se prosmýkla kolem něho a vydala se hledat svůj dětský pokojíček.

Dřevěné stupně schodiště vrzaly, jak po nich Lukáš stoupal za sestrou.

V prvním patře se nacházela koupelna s litinovou vanou, kterou zahlédl, když procházel kolem. Na mysl mu opět přišla otázka ohledně teplé vody, odsunul ji však na později.

Na chodbě stály stěhovací krabice, mezi nimiž se musel protáhnout. Poté následoval Lízin pokoj, který právě přepečlivě prozkoumávala. Další místností byl kumbál, přeplněný všemožným haraburdím, které patřilo spíš do vetešnictví.

Nakonec překročil práh svého vlastního království. Ta místnost byla… jiná, než Lukáš očekával. Nebyla špatná. Byla prostě jiná. Stěna naproti dveřím sestávala z jednoho jediného oválného okna. Před ním se nacházel okenní parapet, na kterém ležely rozhozené polštáře. Perfektní koutek na čtení. Vlevo vedle okna stál masivní dřevěný psací stůl, který mu teď patřil. Lukášovi rodiče koupili dům včetně nábytku. I když některé kusy snad brzy skončí na skládce, tenhle stůl si chtěl v každém případě ponechat.

Vedle stolu se nacházel vestavěný regál, na kterém byly narovnané tlusté bichle. Lukáš přistoupil blíž. Knihy byly pokryty asi na šířku prstu tlustou vrstvou prachu. Vazby byly opotřebované. Musejí být zatraceně staré. Jak to, že v celém domě bylo vygruntováno, a tady ne? Právě ve chvíli, kdy chtěl sáhnout po jedné z knih, něco v pokoji zarachotilo.

To náhlé zaskřípání s ním škublo. Na obrovskou postel, která stála na druhé straně pokoje, vyskočila Líza.

„Já chci taky takovou.“ Hop. „To je skvělý.“ Hop. „Můj pokoj je mnohem hezčí.“ Hop. „Ale tvůj také není nejhorší.“ Hop.

„Dolů z mé postele!“ vrhl se dopředu. Líza však byla rychlejší, proklouzla mu pod rukama a vyběhla z pokoje. A už na chodbě začala hlasitě vzlykat. „Mami, Lukáš mě zlobí!“

Zezdola k nim doléhal rozzlobený hlas jeho matky. „Lukáši, nech svou sestru na pokoji!“

Obrátil oči v sloup. Zůstal stát v rámu dveří se zaťatými pěstmi. Líza na něho vyplázla jazyk, pak se vyřítila po schodech dolů. Zapadl zpátky do pokoje a s mohutným prásknutím zabouchl dveře. S potěšením zjistil, že na vnitřní straně dveří je přimontovaná zástrčka. I když mu rodiče odebrali klíč – Já si nepřeji, aby byly v tomto domě nějaké dveře zamčené, jak měl ve zvyku říkat jeho otec –, přesto mohl dveře zevnitř zajistit zástrčkou.

Navzdory jeho předsevzetí se mu ta stará barabizna začínala zamlouvat. Přistoupil k oknu. Odtud seshora měl nejen výhled na celou zahradu, ale také na malou říčku za domem. V těchto místech byl ještě rozeznatelný do výšky čnící hustý lesní porost.

Na okamžik byl přesvědčený, že ve večerním pološeru rozeznal nějaký tmavý stín, rýsující se před smrky, duby a keři. V příštím okamžiku však zmizel. Lukáš si promnul oči a zívl.

No a teď už vidím i strašidla.

Skopl svoje tenisky na zem, hodil batoh na postel a svalil se vedle něj. Venku se stále více stmívalo. Stahovala se tmavá mračna. Nebeská klenba se podobala sklenici vody, do které někdo převrhl inkoust. O sekundu později začaly do okna bubnovat těžké dešťové kapky. Hřmělo a blýskalo se tak, jak to už dlouho nezažil.

Zatímco naslouchal dešti, těžkla mu víčka a o pár minut později už spal.

Světlo ve tmě

Lukáš nevěděl, co ho probudilo. Možná blesk nebo hrom. Nebo možná dešťové kapky, které stále ještě bubnovaly na okno.

Ležel pod peřinou, ale nemohl si vzpomenout, že by se byl přikryl. Jelikož na malém nočním stolku vedle postele stála sklenice vody, zřejmě ho máma přišla zkontrolovat.

Lukáš chtěl zrovna vyklouznout z džínů a pokračovat ve spánku, když zahlédl světlo. Prosvítalo skrz skulinu pod policemi s knihami. Jak je to možné? Mezi jeho a sestřiným pokojem přece kromě kumbálu žádná další místnost není. Jen stěna.

Nebo je za policemi namontovaná nějaká speciální lampa, která reaguje na pohyb? Něco tak pokrokového by tu tedy nečekal.

Lukáš si klekl a nakoukl pod regál. Musel zamrkat. Opatrně zdvihl ruku před oči a roztáhl prsty. V ostrém světle rozpoznal dřevěné schůdky. Vedly vzhůru. Jsou to tajné schody, po kterých je možné dostat se na půdu? Ale proč začínají za knihovnou v jeho pokoji?

Lukáš zalomcoval rámem regálu. Světlo okamžitě zhaslo.

Zvedl se a prohledával knihy. Někde musí být zabudovaná tajná páčka, skrytý mechanismus, který dveře otevře. Z myšlenky, že možná někdo prošel jeho pokojem, aby se dostal nahoru na půdu, mu naskočila husí kůže.

Jak může někdo postavit dům takovým idiotským způsobem? Je zapotřebí ty dveře nejdříve najít, aby bylo možné dostat se na půdu. Jaký to má smysl?

„Lízo, jsi to ty?!“

Žádná odpověď.

„Kdo je tam?“

Lukáš znovu ohmatal regál.

Šuup!

*

Tím dalším, co si uvědomil, byl sluneční svit pronikající oknem do pokoje.

Proč ležím na podlaze?

Ať se snažil sebevíc, nemohl si vzpomenout, proč leží tady před tím regálem. Je snad náměsíčný? Ale proč ho bolí hlava?

„Lukáši!“ zazněl hlas jeho matky, následovaný zaklepáním na dveře. „Jsi vzhůru?“

„J… jo,“ zakoktal a napřímil se.

Vzápětí se rozlétly dveře a matka se vřítila do pokoje. Lukáš byl přesvědčený o tom, že se v její hlavě každé ráno musí usadit nějaký mimozemšťan. Zatímco jeho taťka, příšerná sestra a on sám byli sedmispáči, nazývala jeho máma ráno nejlepší částí dne. Bohužel se neustále pokoušela přenášet svou pozitivní energii na všechny ostatní. Rozdělovala úkoly, snažila se každého vtáhnout do rozhovoru a osnovala plány. Ve chvíli, kdy byl Lukáš konečně dostatečně vzhůru na to, aby pochopil, k čemu ho přemluvila, už bylo příliš pozdě. Takže došlo na pěší túry, polední nákupy, hodiny jógy, úklid a péči o zahradu. Mezitím se pohroužil do mlčení a jen občas něco zabrumlal.

„Jdeme na trh,“ oznámila mu tak nabitá energií, že by nejraději prchl.

„Máti. Je sobota.“

„Neříkej mi máti. Trocha čerstvého vzduchu ti udělá dobře.“ A už stála vedle něho a vískala ho ve vlasech. Nenáviděl to. „Jistě neuniklo tvé pozornosti, že naše lednička zeje prázdnotou. Jestli chceš k snídani kakao a müsli, půjdeš teď s námi. Nemůžu to všechno tahat sama.“

Lukáš si v duchu představil, jak s ohnutými zády táhne do domu obrovskou krabici, zatímco matka si vykračuje vedle něho, pozoruje krajinu, v jedné ruce sáček s ovocem, v druhé svou kabelku.

„Mám považovat tvé mlčení za souhlas?“

„Hmmm.“

„Báječně. Přece jen jsem věděla, že se mohu spolehnout na svého silného a ochotného syna.“

Lukáš již delší dobu tušil, že takové množství přídavných jmen plných chvály není ničím jiným než čistou manipulací. Jednoho večera to ve vzteku tvrdil u jídelního stolu jeho taťka, když ho ředitel na jeho staré škole jmenoval předsedou plánovací komise nějaké nedělní akce.

„Máš deset minut v koupelně, tvá sestra je již vzhůru. A ty víš, že když ta se jednou dostane do koupelny a zjistí, že ty tam chceš jít také, tak si přinejmenším hodinu počkáš.“

To po pravdě řečeno bylo důvodem dát si načas. „No skvělý, takže nejenže budu otročit bez snídaně, ale ještě musím bojovat o koupelnu – už zase! Myslel jsem, že v tomhle domě měly být dvě koupelny!“

„Ale no tak, nech toho trucování.“ To byla matčina oblíbená slova. Už byla napůl ze dveří. „Když jen pomyslím na pubertu, rozbolí mě hlava. A ještě něco,“ ještě jednou se zastavila. „Skutečně máme dvě koupelny. V přízemí však teče jen studená voda. Můžeš se samozřejmě vysprchovat tam.“

„Já tenhle dům nenávidím!“

„Já vím, zlato. Pospěš si. A oblékni si čisté džíny.“

Podivný cizinec

Zatímco Lukášův otec v takových situacích jak se patří nadával, matka zůstávala klidná.

„My zůstaneme v sobotním ránu raději v posteli,“ odvětil Lukáš suše.

Mlčel.

Lukášovi zakručelo v žaludku. „Máti!“

„Jo, v pohodě.“