TEMNÝ EXPERIMENT

Copyright © 2019 by Netflix CPX, LLC and Netflix CPX International, B.V

This translation published by arrangement with Del Rey,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Anna Vrbová, 2019

Cover © Tony Mauro, Scott Biel, 2019

© DOBROVSKÝ, s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-364-0 (ePub)

ISBN 978-80-7642-365-7 (mobi)

TEMNÝ

EXPERIMENT

GWENDA BOND

Všem báječným mámám,

které člověku dodávají síly – zvláště té mojí.

Prolog

ČERVENEC 1969
Státní laboratoř v Hawkinsu
Hawkins, Indiana

Po rovné indianské silnici přijížděl muž v naleštěném černém autě, a když se přiblížil k drátěné bráně s cedulí zákaz vstupu, přibrzdil. Strážný letmo nakoukl dovnitř, zkontroloval poznávací značku a muži pokynul, aby jel dál.

V laboratoři ho zjevně očekávali. Možná dokonce splnili jeho pokyny a požadavky ohledně nového působiště, které poslal s předstihem.

Když dojel k další strážnici, sroloval okénko a předložil bezpečnostní službě své doklady. Voják studoval jeho povolení, ani se mu nepodíval do očí. Lidé to dělali často.

To on si nových lidí všímal vždycky, tedy alespoň při prvním setkání – rychlostí blesku si o nich udělal úsudek a zařadil si je: pohlaví, výška, váha, etnická příslušnost, odhad inteligence a nakonec, to bylo nejdůležitější, odhad potenciálu. Co se týče posledního parametru, byla většina lidí spíš nezajímavá. On se však nevzdával. Pozorování a odhadování bylo jeho druhou přirozeností a zásadní součástí jeho práce. Většina lidí ho ničím nezaujala, ale zato ti, kteří ho zaujali… Právě kvůli nim byl zde.

Tohohle vojáka odhadl docela jednoduše: muž, 170 cm, 80 kg, běloch, průměrná inteligence, potenciál… akorát takový, aby seděl v budce, kontroloval doklady a u pasu měl zbraň, kterou pravděpodobně v životě nepoužije.

„Vítejte, pane Martine Brennere,“ řekl konečně voják a těkal očima mezi mužem a plastovou kartičkou.

Brennerova legitimace uváděla některé informace, o něž by stál, kdyby hodnotil sám sebe: muž, 185 cm, 80 kg, běloch. A zbytek: IQ v pásmu geniality, potenciál… neomezený.

„Řekli nám, že vás máme očekávat,“ dodal voják.

„Doktore Brennere,“ opravil Brenner strážného, ale jen mírně.

Voják přimhouřil oči. Pořád se na Brennera nepodíval přímo, místo toho se mu pohled stočil na zadní sedadlo, kde spal u dveří schoulený pětiletý subjekt Osm. Holčička měla pod bradou ruce sevřené v pěst. Brenner chtěl na její převoz do nového zařízení raději dohlédnout sám.

„Ano, doktore Brennere,“ řekl strážný. „Kdo je ta dívka? Vaše dcera?“

V hlase mu zazněla pochybnost. Osmička měla na rozdíl od Brennerovy mléčně bledé kůže pokožku tmavě hnědou, což – jak by Brenner mohl vojákovi vysvětlit – ještě nemusí vůbec nic znamenat. Strážnému však do toho jednak nic nebylo a jednak byly jeho pochyby opodstatněné. Brenner nebyl ničí otec. Zato však byl otcovský typ.

Ale už toho bylo dost.

„Jistě už na mě uvnitř čekají.“ Brenner si muže ještě jednou důkladně prohlédl. Voják, který se vrátil z předešlé války. Z války, kterou už vyhráli. Na rozdíl od Vietnamu. Na rozdíl od nervózního přetahování se Sověty. Do války o budoucnost už se však zapojili, nicméně tenhle muž o tom nemá ani tušení. Brenner zachoval přátelský tón. „Až dorazí ostatní subjekty, být vámi bych se na nic nevyptával. Důvěrné informace.“

Voják zaťal zuby, ale výtku přešel. Ohlédl se k rozlehlé několikaposchoďové budově za sebou. „Ano, čekají vás. Zaparkujte kdekoli.“

Další zbytečná poznámka. Brenner se znovu rozjel.

Výstavbu a základní údržbu tohoto zařízení zaplatily nezajímavé orgány federálního byrokratického aparátu, zato o jeho přizpůsobení Brennerovým požadavkům se postaraly tajnější vládní složky. Koneckonců pokud má být výzkum tajný, nelze ho veřejně vystavovat. Úřad chápal, že velikých cílů nejde vždycky dosáhnout standardními operačními postupy. Rusové dost možná mají podobné, vládou schválené laboratoře a jsou ochotni umlčet každý opoziční hlas. Komunističtí vědci právě v této chvíli kdesi provádějí stejné experimenty jako ty, pro jejichž účely byla postavena tahle hnědá budova s pěti nadzemními a několika podzemními patry. Pokaždé, když na tuhle skutečnost zaměstnanci zapomenou nebo budou mít moc otázek, Brenner jim ji připomene. Tak si jeho výzkum udrží status nejvyšší důležitosti.

Osmička se nevzbudila, ani když vystoupil z auta a přešel k jejím dveřím. Pomalu je otevřel a holčičku přidržel, aby nevypadla na parkoviště. Pro jistotu jí dal na cestu sedativa. Byla příliš cenným majetkem, než aby ji svěřil někomu jinému. Schopnosti ostatních subjektů byly dosud… neuspokojivé.

„Osmičko.“ Skrčil se a jemně jí zatřásl ramenem.

Holčička zavrtěla hlavou a oči měla stále zavřené. „Kali,“ zamumlala.

Její pravé jméno. Trvala na něm. Většinou jí nevyhověl, ale dnešek byl výjimkou.

„Kali, vzbuď se,“ řekl. „Jsi doma.“

Zamrkala a v očích jí zajiskřilo. Nechápala to.

„Tohle je tvůj nový domov.“

Jiskra pohasla.

„Bude se ti tu líbit.“ Pomohl jí posadit se a přiměl ji vystoupit. Podal jí ruku. „Taťka teď potřebuje, abys šla jako velká holka, a pak si můžeš jít zase lehnout.“

Konečně natáhla ruku a vsunula mu ji do dlaně.

Cestou k hlavnímu vchodu Brenner nasadil svůj nejpřívětivější úsměv. Předpokládal, že ho uvítá pouze současný řídicí pracovník, čekala tu však na něj dlouhá řada mužů v laboratorních pláštích a jedna žena. Pravděpodobně členové jeho pracovní skupiny. Ze všech vyzařovala roztřesená nervozita.

Předstoupil opálený muž s vrásčitou tváří – známka přílišného pobytu venku – a napřáhl ruku. Pohlédl na Osmičku a pak zpátky na Brennera. Brýle s obroučkou měl ušmudlané. „Doktore Brennere, jsem doktor Richard Moses, vedoucí výzkumník. Všichni jsme nadšení, že vás tu máme, někoho vašeho formátu… Chtěli jsme, abyste hned zkraje poznal celý tým. A tohle musí být…“

„Já jsem Kali,“ řekla holčička mátožně.

„Velmi ospalá mladá dáma, která by ráda viděla svůj nový pokoj.“ Dr. Brenner prošel kolem mužovy napřažené pravice. „Žádal jsem přece o jednu místnost v ústraní. A pak bych se rád setkal se subjekty, které jste nabrali.“

Brenner se rozhlédl po hale a zamířil i s Osmičkou ke dveřím, které vypadaly nejzabezpečeněji. Za jeho zády se na dlouhou chvíli rozhostilo ticho. Úsměv na jeho tváři by se nyní dal málem považovat za upřímný, ale vzápětí zmizel.

Dr. Moses se špinavými brýlemi ho udýchaně dohnal a v patách mu pospíchali ostatní. Moses se vrhl k interkomu, zabzučel a udal své jméno.

Mezi ostatními doktory a laboranty, kteří ho doprovázeli, to neklidně zašumělo.

„Subjekty pochopitelně nejsou připraveny,“ řekl dr. Moses a dvojité dveře se otevřely. Neustále pokukoval po Kali, která se rozhlížela po novém prostředí a působila čím dál ostražitěji. Nejvyšší čas ji ubytovat.

Hned za dveřmi stáli jako pravítka dva ozbrojení vojáci; příznivá známka toho, že aspoň bezpečnost tu nepodcenili. Zkontrolovali průkazku dr. Mosese a ten jim gestem ruky naznačil, aby dr. Brennera nechali být. „Ještě nemá legitimaci,“ vysvětlil.

Muži učinili pohyb, jako by se chtěli dr. Mosesovi postavit, čímž si u Brennera vysloužili další body. „Až tudy půjdu příště, budu ji mít,“ řekl. „A dostanete také kopie dokumentů nového subjektu.“ Nenápadně pokynul směrem k Osmičce.

Voják kývl a celá skupina prošla.

„O setkání s novými subjekty hned po příjezdu jsem výslovně žádal,“ řekl dr. Brenner. „Nemělo by to tedy být žádné překvapení.“

„Mysleli jsme, že budete pouze pozorovat,“ řekl dr. Moses. „Nastavíme nějaké parametry? Abychom je připravili na vaši návštěvu? Mohlo by to narušit probíhající výzkum. Některé subjekty jsou pod vlivem psychedelik paranoidní.“

Dr. Brenner zvedl volnou ruku. „Nic takového není třeba, jinak bych vám to oznámil. Kudy teď?“

Ze stropu dlouhé chodby visely lampy vyzařující přízračný tlumený svit, typický pro tenhle ponurý svět vědeckých objevů. Dr. Brenner poprvé od příjezdu pocítil, že by tu mohl být doma.

„Tudy,“ řekl dr. Moses. Pak ve skupině zaměstnanců vyhledal jedinou ženu a požádal ji: „Doktorko Parksová, mohla byste zařídit, aby zřízenci donesli holčičce něco k jídlu?“

Při pomyšlení, že jí přidělili ženskou práci, doktorka stiskla rty, nicméně přikývla.

K Brennerově úlevě zůstávala Osmička zticha a zanedlouho dorazili do malé místnosti s dětskou palandou a stolkem na kreslení.

Palandu si Brenner vyžádal proto, aby Osmičce dokázal, že jí skutečně hledá vhodného společníka.

Okamžitě si jí všimla. „Ta je pro kamaráda?“

„Dřív nebo později ano,“ odpověděl. „Někdo ti přinese něco k jídlu. Zvládneš tu počkat sama?“

Přikývla. Neposednost způsobená vzrušením z příjezdu z ní vyprchávala – dal jí přece jen silnou dávku sedativ – a teď sklesla na kraj postele.

Dr. Brenner se otočil k odchodu a div nevrazil do zřízence a jediné ženy týmu. Dr. Moses povytáhl obočí. „Zvládne to tu sama?“ zeptal se.

„Prozatím ano,“ odpověděl dr. Brenner. Pak se obrátil ke zřízenci: „Vím, že vypadá jako pouhé dítě, ale i tak dodržujte bezpečnostní předpisy. Byl byste překvapen.“

Zřízenec sebou nejistě zavrtěl, nic na to však neřekl.

„Vezměte mě do první vyšetřovny,“ řekl dr. Brenner. „Všichni ostatní můžou počkat u svých subjektů, není třeba je nijak připravovat.“

Zbytek týmu zjevně vyčkával na potvrzení dr. Mosese, který nakonec útrpně pokrčil rameny. „Dělejte, jak dr. Brenner říká.“

Rozešli se. Už teď se učili.

V první místnosti se nacházel subjekt, který konceptu nevyhovoval kvůli vrozené vadě nohy. Měl vymletý pohled člověka, který únik ze světa řeší marihuanou. V každém směru průměrný.

„Přejete si, abychom dalšímu pacientovi podali dávku?“ zeptal se dr. Moses. Zjevně vůbec nerozuměl Brennerovým metodám.

„Až budu něco potřebovat, řeknu si o to.“

Dr. Moses přikývl a vzápětí spolu prošli pět dalších místností. Bylo to přesně tak, jak Brenner předpokládal. Dvě ženy, ani jedna ničím výjimečná. Tři další muži, zcela nezajímaví. Snad jen tou svou bezvýrazností.

„Nyní svolejte všechny k poradě,“ řekl dr. Brenner.

Dr. Moses na něj naposledy nervózně pohlédl a pak ho nechal o samotě v zasedacím sále. Zanedlouho se tu sešla celá skupina z dřívějška a rozesadila se kolem stolu. Dva muži se pokoušeli vést neformální rozhovor, aby to vypadalo, že dnešní události nejsou nijak neobvyklé. Dr. Moses na ně sykl.

„Už jsme tu všichni,“ oznámil.

Dr. Brenner si svůj personál prohlédl důkladněji. Bude s nimi ještě dost práce, nicméně v jejich tichém, pozorném vyčkávání spatřoval potenciál. Bázeň a autorita jdou ruku v ruce.

„Všechny subjekty, s nimiž jsem se dnes dopoledne setkal, můžete propustit.“ Mávl rukou. „Zaplaťte jim, co jste jim slíbili, a dohlédněte na to, aby nezapomněli na dohodu o mlčenlivosti.“

Přítomní informaci chvíli zpracovávali. Jeden z mužů, kteří si prve povídali, zvedl ruku. „Doktore?“

„Ano?“

„Jmenuji se Chad a jsem tu nový, ale… proč? Jak budeme pokračovat v experimentu?“

„Otázka ‚proč‘ odjakživa posouvá vědu kupředu,“ řekl dr. Brenner. Nováček Chad přikývl a Brenner pokračoval: „Nicméně člověk by měl být opatrný, když ji klade nadřízeným. Ale odpovím vám. Je důležité, abychom všichni pochopili, co tu vlastně děláme. Má někdo nějaký tip?“

Jeho jednání s Chadem všechny odradilo. Na okamžik měl pocit, že se ozve ta žena, ale jen založila ruce na prsou.

„Dobře,“ řekl. „Nemám rád tipování. Jsme tu proto, abychom posunuli hranice lidských možností. Nechci tu žádné lidské Mus musculus. Od těch se žádných mimořádných výsledků nedočkáme.“ Rozhlédl se po místnosti. Nikdo ani nedutal. „Určitě jste už o podobných nezdarech slyšeli i z jiných míst. Jsem tu zkrátka kvůli vašim chabým výsledkům. Značná část rozpačitých závěrů je způsobena nevhodnými subjekty. Myšlenka, že odpovědi získáme od vězňů nebo chovanců ústavů pro choromyslné, je úplně scestná. O nic lepší však nejsou ani zhulenci a ti, kteří se chtějí vyhnout odvodu. Nechávám sem přeložit několik dalších mladých subjektů určených pro příbuzný program, ale rád bych měl k dispozici věkově různorodou skupinu. Je velice pravděpodobné, že klíč k potřebným tajemstvím nám poskytne kombinace chemických psychedelik a správného stimulu. Představte si ten přínos pro výzvědné služby, kdybychom dokázali přimět nepřátele vypovídat, kdybychom je dokázali ovlivnit a ovládat… Bez správných lidí však výsledků nedosáhneme, tečka. Zmanipulovat slabou mysl není žádné umění. Potřebujeme subjekty s potenciálem.“

„Ale… kde je vezmeme?“ zeptal se Chad.

Brenner si v duchu udělal poznámku, aby ho do konce dne vyhodil. Předklonil se. „Dám dohromady nový výběrový manuál, na spřízněných univerzitách vytipujeme nejlepší kandidáty a já z nich pak osobně vyberu subjekty určené k další spolupráci. Brzy vám tu začne skutečná dřina.“

Nikdo nic nenamítal. Ano, učí se.

Kapitola první

Za pokus nic nedáš

ČERVENEC 1969
Bloomington, Indiana

1.

Terry otevřela síťové dveře, akdyž se zbytu vyvalila voňavá kouřová clona, rychle zamrkala. Její červenorůžová číšnická uniforma sbílou zástěrou už zanedlouho nebude cítit smaženým tukem arozlitou kávou zbistra, ale trávou. Vduchu si na zítřejší seznam povinností přidala praní. Ještě že přes léto nemají moc domácích úkolů.

„Konečně jsi tu, zlato!“ zamával na ni Andrew apodal jointa člověku vedle sebe. Za tak srdečné uvítání si vysloužil úsměv. Rozcuchané hnědé vlasy mu povyrostly ateď mu rámovaly tváře jako dvě závorky. Líbilo se jí to. Dodávalo mu to tak trochu nebezpečný vzhled.

„Prošvihla jsem něco?“ zeptala se Terry azačala si razit cestu davem lidí. Ti, kteří ji znali, ji pozdravili. Její sestra Becky seděla ve sklápěcím křesle abyla přilepená na 19palcovou černobílou televizi, kterou Andrewův kamarád Dave dostal od táty, protože ten si upříležitosti téhle významné události pořídil novou barevnou. Odpoledne přistálo Apollo 11 na Měsíci.

„To myslíš vážně?“ zařval Dave. Do nadšeného brebentění televizního hlasatele Waltera Cronkita se totiž zgramofonu linula hudba, píseň „Bad Moon Rising“ od CCR. „Prošvihla jsi všechno! Naši chlapi už jsou na povrchu Měsíce několik hodin! Kde jsi byla?“

„Pracovala,“ odpověděl Andrew astáhl si Terry na klín. Uhladil jí špinavě blonďaté vlasy apřitiskl jí rty na tvář. „Pořád jen pracuje.“

„Některým znás rodiče neposílají kapesné,“ řekla. Andrewovi aDaveovi rodiče peníze posílali, aproto bydleli namísto kolejí vtomhle hezkém bytě.

Becky jí dala očima za pravdu azase se obrátila ktelevizi.

Terry zlehka políbila Andrewa na krk. Souhlasně zamručel.

Připotácela se Terryina spolubydlící Stacey, která už vsobě očividně měla několik piv ajointů. Kudrnaté černé vlasy měla sepjaté vpolorozpadlém culíku, košili vykasanou avpodpaží úplně propocenou. Měla ten den volno azjevně si to užívala.

„Musíme něco udělat stou tvojí střízlivostí,“ prohlásila aukázala na Terry.

„Ta holka má pravdu.“ Dave zkusil poslat zpátky jointa.

Stacey ho však zabavila amocně si potáhla. „Dej jí pivo. Terry trávu nekouří.“

Než se Dave zmohl na odpor, Andrew dodal: „Je ztoho paranoidní.“

To byla téměř pravda. Terryina první zkušenost strávou by se dala popsat jako učebnicový příklad nepříjemného zážitku. Všichni ostatní to nazývali halucinací, ale ona dodnes věřila, že opravdu viděla ducha… nebo něco podobného.

Terry však neměla ráda, když za ní rozhodovali ostatní.

„Tohle je zvláštní situace. Přistání na Měsíci… atak vůbec.“ Natáhla se, vyškubla Stacey jointa zruky, rychle si šlukla (podařilo se jí nezakašlat) apodala ho zpátky.

„Jdu si pro pivo,“ řekla, vyskočila azamířila do kuchyně. Uprostřed stála na podlaze bedna subývajícími zásobami piva aledu. Vytáhla si plechovku piva Schlitz acestou do obýváku si sní chladila tváře. Letní vedro ještě násobila tlačenice lidí vbytě, což malá klimatizace nedokázala utáhnout.

Když se vrátila ke gauči, byla Stacey zrovna uprostřed vyprávění.

Terry se znovu posadila Andrewovi na klín azaposlouchala se.

Stacey kolem sebe šermovala rukama. „Atenhle chlápek, tahle laboratorní krysa mi dala patnáct babek…“

„Patnáct dolarů?“ To upoutalo Terryinu pozornost. „Za co?“

„Za ten psychopokus, ke kterému jsem se upsala,“ odpověděla Stacey asesunula se na podlahu čelem kTerry. „Já vím. Zní to skvěle, jenže…“ Odmlčela se apokrčila rameny.

„Jenže co?“ Terry se předklonila, konečně si otevřela pivo anapila se. Andrew ji objal kolem pasu, aby nespadla.

„Pak to začalo být divné,“ pokračovala Stacey. Chtěla si rukou uhladit culík, ale omylem si ho místo toho rozpustila úplně. Vmihotavém světle černobílé televize najednou její tvář srozevlátými kudrnatými vlasy vypadala strašidelně. „Odvedl mě do nějaké temné místnosti spojízdným lehátkem ařekl mi, abych si lehla.“

„Ajaj, asi už vím, za co bylo těch patnáct babek,“ řekl Dave.

Stacey iTerry po něm střelily pohledem, ale Andrew se rozesmál. Kluci jsou zkrátka kluci, vždycky si připadají děsně zábavní.

„Pokračuj,“ pobídla ji Terry azvedla oči vsloup. „Co bylo pak?“

„Změřil mi životní funkce, pulz, poslechl si srdce avšechno si to zapisoval do velkého sešitu. Apak…“ Stacey zavrtěla hlavou. „Bude to znít šíleně, ale píchl mi nějakou injekci apod jazykem mi nechal rozpustit papírek sněčím. Po nějaké chvíli se mě začal vyptávat na všelijaké divné otázky…“

„Na jaké otázky?“ Terry vyprávění silně zaujalo. Proč by proboha Stacey někdo za tohle dával patnáct dolarů? Avlaborce?

„To si nepamatuju. Vím jen, že jsem na ně odpovídala, ale mám to celé vmlze. Ať už mi dal cokoli, bylo to jako dostat ránu do palice nejhorším tripem na světě. Potom jsem se vůbec necítila dobře.“

„Ato se stalo vpátek?“ zeptala se Terry. „Proč jsi něco neřekla dřív?“

Stacey se obrátila na Waltera Cronkita apak zase zpátky. „Trvalo mi den dva, než jsem to vůbec pobrala.“ Pokrčila rameny. „Už se tam nevrátím.“

„Moment.“ Andrew protlačil hlavu kTerry aopřel se jí orameno. „Oni chtěli, aby ses vrátila?“

„Patnáct babek za sezení,“ odpověděla. „Ale ani ty prachy za to nestojí.“

„Řekli ti, jaký to má smysl?“ zeptala se Terry.

„Neřekli,“ odpověděla Stacey. „Ateď už se to nikdy nedozvím.“

Andrew zjevně nevěřil svým uším. „Já do toho jdu– za ty prachy si klidně špatného tripa dám. Vždyť to je měsíční nájem! Brnkačka.“

Stacey se na něj zašklebila. „Nájem ti platí rodiče, anavíc chtějí jen ženy.“

„Vždyť vám povídám, za co těch patnáct babek je,“ řekl Dave.

Stacey popadla polštář ahodila ho po něm. Uhnul.

„Já tam půjdu,“ řekla Terry.

„No nazdar,“ prohlásil Andrew. „Holka, která změní svět, se hlásí do služby.“

„Jsem prostě zvědavá,“ odsekla Terry azašklebila se na něj. „Avůbec, tak to není.“

Tenhle popisek pod fotkou vročence ji nejspíš bude pronásledovat nadosmrti… Stejně jako pověst člověka, který má ke všemu milion otázek. Táta ji však vždycky učil, že má být ve střehu– aona přece nepropásne příležitost podílet se na něčem, co má smysl. Už bylo dostatečně frustrující žít tak daleko od San Francisca auniverzity vBerkeley, kde se odehrávala veškerá kulturní zemětřesení… Kde bylo zpochybňování válečné politiky vlády každodenní součástí života, ne jako tady, kde se na vás za podobné názory všichni dívali jako na podivína, ikdyž svámi tajně souhlasili.

Co na tom, že žádná zjejích otázek zatím nikam nevedla? Možná to tentokrát bude jiné. Kromě toho si vydělá patnáct dolarů navíc. Proti takové odměně nemůže nic namítat ani Becky.

„Cože?“ Stacey zamrkala.

Terry už se rozhodla. „Zúčastním se toho experimentu místo tebe… Teda pokud opravdu nechceš jít.“

„To fakt nechci,“ řekla Stacey apokrčila rameny. „Jestli máš ale pocit, že jsi paranoidní ztrávy…“

„To je mi jedno. Ty peníze se budou hodit. Proto do toho taky jdu.“ To byla lež, no aco. Becky na ni souhlasně kývla, přesně jak Terry tušila.

Vtom Dave zahulákal: „Buďte všichni zticha! Vypněte hudbu! Něco se děje!“

Když hudba utichla, Andrew Terry pošeptal do ucha: „Vážně chceš jít za tím chlápkem zlaboratoře? Vím, že na všechno potřebuješ znát odpovědi, ale…“

„Jen závidíš, protože sám jít nemůžeš,“ řekla, zvedla ke rtům plechovku adala si další lok pivního patoku.

„Svatá pravda, zlato, svatá pravda,“ odpověděl.

Někdo dal televizi víc nahlas avšichni teď sledovali Neila Armstronga, jak se vynořil zmodulu anejistými kroky slézá po žebříku.

Dave se ohlédl přes rameno. „Dokážeme vyslat člověka na Měsíc, ale nedokážeme najít způsob, jak se stáhnout zVietnamu.“

„To je fakt,“ přitakal Andrew.

Pokojem se neslo souhlasné mumlání, dokud ho Dave neumlčel– navzdory tomu, že jako první promluvil sám.

Na obrazovce se chvíli nic nedělo apak Armstrong řekl: „OK, teď opouštím modul.“

Všichni zatajili dech. Vpokoji se rozhostilo ticho, jaké údajně panuje ve vesmíru, kde neexistuje zvuk. Vtichu však bylo cítit napjaté očekávání.

Apak to udělal. Astronaut vnaducaném obleku, který ho měl chránit před atmosférou abakteriemi zjiného světa, vstoupil na krásný apustý povrch Měsíce. Armstrong znovu promluvil. „Je to malý krok pro člověka, velký skok pro lidstvo.“

Dave začal poskakovat na místě acelý pokoj propukl vjásot. Andrew objal Terry aroztočil ji dokola, stržen slavnostností azázračností chvíle. Walter Cronkite vypadal, že má blízko kslzám, aTerry taky. Oči ji pálily.

Pak se trochu uklidnili asledovali, jak astronauti instalují americkou vlajku aplavně poskakují po povrchu nebeského tělesa putujícího noční oblohou, kam je dopravil fascinující stroj postavený člověkem. Přeletěli oblohu. Přežili to ateď kráčejí po Měsíci.

Zažít něco takového opravdu stálo za to. Je odteď vůbec něco nemožné?

Terry si dala další pivo apředstavovala si Staceyinu laboratorní krysu.

2.

Do psychologického pavilonu Terry během studia ještě nikdy nezavítala. Byl zastrčený vzadním koutě kampusu: měl tři patra ačástečně ho skrývaly stromy, jejichž větve se zrcadlily voknech. Koruny se vlnily proti šedému nebi, které věstilo déšť.

Před budovou stál podél chodníku zaparkovaný nablýskaný mercedes advě černé dodávky– přestože na parkovišti byla teď přes léto, kdy vkampusu pobývalo méně studentů, spousta volného místa.

Dodávky jako dělané pro vraždu, pomyslela si Terry. To je tedy ironie. Možná skutečně jsem něčemu na stopě.

Když to důkladněji promyslela, připadala jí náhle představa, že by se tu měl odehrávat nějaký důležitý experiment… spíš nepravděpodobná. Přesto se však dostavila. Když se Stacey vyptávala, co by měla vědět, spolubydlící jí sdělila, že stačí, když se ohlásí vjedné místnosti vprvním patře. STerry se rozloučila uklidňujícími slovy: „Tak snad to přežiješ ve zdraví.“

Terry otevřela prosklené dveře aokamžitě narazila na ženu vlaboratorním plášti asclipboardem, která čekala vhale. Měla hnědé kudrnaté vlasy, vysoké čelo aseriózní vzezření.

„Tahle budova je dnes uzavřena,“ prohlásila. „Pokud tedy nejste na seznamu.“

Byla to lékařka, nebo studentka doktorského studia? Terry se sženou lékařkou ještě nikdy nesetkala, ale věděla, že existují.

„Na seznamu?“ zeptala se Terry.

Vtom dovnitř vtrhl někdo další avrazil přímo do Terry, až ji málem srazil kzemi. Terry se narovnala, ohlédla se přes rameno aspatřila dívku vkombinéze– přesněji řečeno vumaštěné kombinéze– která se při pohledu na Terryin zkoumavý výraz zašklebila.

„Promiň,“ pokrčila dívka rameny. „Myslela jsem, že jdu pozdě.“

„Nic se nestalo.“ Terry si nemohla pomoct aúsměv dívce oplatila. Nemohly se vzájemně víc lišit. Terry na sobě měla úhlednou sukni ahalenku avlasy si den předtím zapletla, takže jí teď splývaly po ramenou vmírných vlnách. Dívka vmontérkách měla špínu iza nehty, vlasy si maximálně tak přejela hřebenem atváře měla samou pihu. Zkrátka klučičí typ. Ještě před pár lety by ji vkalhotách ani nepustili do kampusu.

„Jména,“ řekla žena avytáhla tužku. „Musím si ověřit, že jste tu správně.“

„Alice Johnsonová,“ řekla dívka astoupla si před Terry. „Nejsem zdejší student. Jsem změsta.“

Žena přikývla. „Ano, mám vás tu.“

To bylo překvapivé. Terry na seznamu určitě nebyla. Apokud věděla, Stacey taky ne.

Žena iAlice však na Terry upřeně zíraly aona si náhle uvědomila, že by své oprávnění také měla něčím doložit. „Avy jste?“ vyzvala ji žena.

„Stacey Sullivanová,“ zalhala Terry auvažovala, jestli není na špatném místě.

Žena mrkla do seznamu azase vzhlédla. Terry zrychlil pulz.

„Aha, tady jste,“ řekla nakonec aTerry si odškrtla. „Výborně. Vy už jste tu byla, že ano? Jděte do třetího patra atam se ohlaste ukolegů.“

„Co to všechno znamená?“ zaváhala Terry. „Tohle si zminula nepamatuju.“

„Nový náborový postup,“ odvětila žena. „Nahoře vám všechno vysvětlí.“

Vydaly se tedy dál aAlice prohlásila: „To je dobře, protože já jsem tu poprvé.“

Terry se musela přemáhat, aby se Alice nezačala vyptávat, jestli oprojektu neví něco víc. Ubránila se jen tak tak. Zastavila se udveří na schodiště. „Nechceš jít pěšky? Výtahy bývají vtěchhle starých domech příšerně pomalé.“

„Ne!“ odmítla Alice rázně. „Hrozně ráda jezdím výtahem.“

„Aha, tak dobře,“ řekla Terry. Co jiného také mohla říct?

Alice se úlevně usmála. Popošly kvýtahu apak čekaly ačekaly, než přijela kabina aneochotně, centimetr po centimetru se otevřely dveře.

„Tohle je teda opravdu starý kousek,“ řekla Alice, pohladila kovový okraj asobdivem anadšením nastoupila. Alice byla zvláštní patron. Nebylo se čemu divit, že se objevila na psychologickém experimentu. Ale Terry se líbila.

„Říkalas, že jsi změsta?“ zeptala se Terry. „Já jsem vyrostla asi hodinu odsud, vLarrabee.“

„Moje rodina je místní,“ řekla Alice. „Pracuju ustrejdy vautodílně. Specializuje se na těžké pracovní stroje.“

„Ráda bych rozuměla strojům,“ řekla Terry.

Alice pokrčila rameny. „Vždyť tvoje tělo je taky stroj. Jenom jiný druh.“

Když myslíš.

„Takže žádné srdce?“ pozlobila ji trochu Terry.

„Ale samozřejmě, srdce je pumpa, která nás udržuje vchodu,“ opáčila Alice.

Dveře ve třetím patře si při otevírání daly stejně načas jako dole.

Alice se zastavila. „Se správnými součástkami bych to opravila. Není rozbitý, jen už ztratil něco ze své původní velkoleposti.“

To Terry naučí posuzovat lidi podle umaštěnosti kombinézy. Původní velkolepost univerzitního výtahu.

„Na to snad nedojde,“ řekla.

Alice se na ni ušklíbla. „Snad.“

„Takže tys říkala, žes tu ještě nebyla?“ vyhrkla Terry.

„Ne,“ odpověděla Alice. „Můj strejda viděl minulý týden vnovinách inzerát, že hledají ženy vysokoškolského věku sneobyčejnými dovednostmi. Odpověděla jsem. Apak jsem dostala dopis, že se mám dostavit sem.“

Ta žena říkala něco onovém náborovém postupu. Jak má Terry řízením projít? Co se myslí „neobyčejnými dovednostmi“?

Než vystoupily zvýtahu, Alice ho ještě jednou něžně poplácala avyšly na nudnou chodbu lemovanou dveřmi aletáky propagujícími různé pokusy. Otevřené byly jediné dveře, atak Terry usoudila, že to budou ty pravé. Dveře byly dostatečně široké, aby jimi dívky prošly vedle sebe, což bylo dobře, protože Alice odmítala jít vepředu ivzadu. Jako zatím všechno kolem Alice, itohle bylo kouzelné.

Uvnitř čekal další člověk vlaboratorním plášti, tentokrát muž súčesem televizního hlasatele abrýlemi stlustými obroučkami. Každé podal štos papírů atužku. „Prohlášení,“ řekl. „Než si vás zavolají, vyplňte to.“

Děkujeme za zdvořilé přijetí, chlape.

Pokynul kimprovizované čekárně, kam nastěhovali židle. Sedělo tam šest dalších dívek ve vysokoškolském věku (Alice byla důkazem, že ne všechny musely studovat) ajeden podobně starý mladík sdlouhými hnědými vlasy, ježíšovskými vousy akalhotami do zvonu. Terry sAlicí se musely rozdělit, protože jediná dvě volná místa byla naproti sobě.

Alice si sedla vedle černošské dívky, která si četla ve velké učebnici. Vporovnání sní Terry působila humpolácky, aco teprve Alice. Dívka na sobě měla fialový prošívaný kostýmek podle poslední módy. Skromný, ale moderní.

„Ty jsi taky změsta?“ zeptala se jí Alice.

Mladá žena kAlici obrátila pěknou zadumanou tvář rámovanou kudrnatými vlasy. „Vyrostla jsem tu,“ odpověděla. „Gloria Flowersová.“

„Ta…“ řekla Alice.

„Ano,“ přitakala Gloria, „ta Flowersová.“

Alice vykulila oči ahlasitě zašeptala na Terry. „Její rodina má obří obchod akvětinářství. Květinářství Flowers.“

„Sedím vedle tebe,“ poznamenala Gloria adodala: „Aje to květinářství adárkový obchod.“

„Takys našla ten inzerát vnovinách?“ zeptala se Alice.

„Ne,“ odpověděla Gloria. „Studuju tu. Biologii.“

„Nemyslela jsem to špatně,“ řekla Alice atváře jí zrůžověly. „Fakt, mluvím rychleji, než přemýšlím.“

„Mělas ji slyšet, když obdivovala výtah,“ řekla Terry.

Alice na ni vděčně pohlédla. Terry se natáhla apodala Glorii ruku. Gloria na okamžik zaváhala apak si sní potřásla. Učebnici si při tom přitiskla khrudi. Něco zní vypadlo aspadlo na podlahu. Komiks.

Gloria vytřeštila oči azatvářila se zahanbeně.

Terry se shýbla azvedla ho. Na pestrobarevné obálce stálo X-Men. „Já jsem dřív milovala Betty aVeronicu,“ prohlásila akomiks podala Glorii.

„Tohle je trochu něco jiného,“ opáčila Gloria, ale súsměvem.

„Bezva,“ řekla Terry. „Ráda poznávám další studentku…“ Zaváhala auvědomila si, že se nemůže představit pravým jménem. Zatím.

„Tak to vypadá, že jsem mezi vámi odpadlík,“ poznamenala Alice. „Nevšímejte si mě.“

Jediný muž včekárně naklonil hlavu na stranu akývl na Alici. „Jsi tady nejchytřejší,“ prohlásil vědoucně. „Já jsem Ken.“

„Myslela jsem, že berou jen holky,“ řekla Alice, na niž lichotka evidentně nezapůsobila.

„Jsem jasnovidec,“ odpověděl kluk sotva šeptem.

„Vážně?“ zeptala se Terry.

Opřel se. „Jasně. Proto jsem taky věděl, že mám přijít.“

„Jasně že je jasnovidec,“ zopakovala po něm Alice aTerry nedokázala rozeznat, jestli to myslí vážně, nebo ho jen škádlí.

Dívky kolem nich se očividně pokoušely nedávat najevo pohoršení nad tím, co se kolem nich děje. Terry se naopak docela bavila, akdyž se zadívala na Alici, na údajného jasnovidce Kena ana Glorii, usoudila, že oni se baví také.

Vzadní části místnosti se otevřely dveře avnich se objevil muž vlaboratorním plášti.

„Gloria Flowersová,“ zvolal.

Gloria na ně mrkla, zasunula komiks zpátky do učebnice, vstala avyšla smužem na chodbu. Terry se všichni tři moc líbili.

Uplynuly hodiny avčekárně už zbývala jen Terry aKen.

Dotazník byl náročný, plný nesrozumitelných výrazů aTerry se zněj udělalo trochu nevolno. Tenhle pokus skutečně působil důležitě.

Formulář nepocházel zuniverzity. Byla za ním vláda Spojených států. Konkrétně něco snázvem Úřad pro vědu atechniku. Říkalo se vněm, že vyzrazení jakýchkoli podrobností může vést kvážným postihům, včetně vězení. Ztoho vyplývalo, že se vrámci experimentu budou dít věci, které musejí zůstat utajené.

Terryin aBeckyin táta sloužil ve druhé světové válce azažil tam hrozné věci. Před dcerami onich nikdy nemluvil, ale Terry ho jednou vnoci slyšela křičet avyplížila se podívat, co se děje. Krčila se vnoční košili udveří pokoje rodičů aposlouchala. Táta mámě vyprávěl ojakémsi táboře, odkud na konci války pomáhali odvádět lidi. „Jejich vlastní lidi namačkaní jako sardinky, vyhublí na kost… Ato byli ti, kteří přežili.“ Říkal, že se mu zdají sny; sny, vnichž vtakovém táboře pracuje anic stím neudělá.

„Ty bys nikdy nic takového neudělal,“ uklidňovala ho máma. „Takový nejsi.“

„Rád bych tomu věřil,“ odpověděl táta, „ale vím, že spousta chlapů, co tam pracovala, si před válkou myslela to samé. Aspousta jejich žen taky. Zrovna tak by se to mohlo stát tady. Ato mě budí.“

„Tady by se to stát nemohlo,“ řekla máma.

„Jsem rád, že si to myslíš, miláčku.“

„Kdybych tomu nevěřila, nepřežila bych. Neumím si představit, jak to musí být těžké, Bille.“

Terry je vtu chvíli oba strašně milovala. Tátu, který zažil takové hrůzy, že sám osobě pochyboval. Mámu, která vněj právě vtakových chvílích nejvíc věřila. Táta se každý den díval na zprávy, každičký večer, avštěpoval jim, jak je důležité být vobraze. Jak vzácný je dar volebního práva. Jak by měly zůstávat ve střehu, protože člověk nikdy neví, kdy bude na něm, aby bránil svobodu.

Terry si ty rady brala ksrdci. Becky amáma měly za to, že si je ksrdci bere až příliš. Ale táta byl na ni pyšný.

Ateď se ocitla tady. Když formulář pročítala, mísilo se vní vzrušení anervozita, byla jako na trní. Když dospěla až na konec, zaváhala.

Pak se podepsala pravým jménem. Stacey stím pokusem nechtěla mít nic společného, atak do něj Terry musela jít sama za sebe. Nejspíš.

„Stacey Sullivanová?“ zavolal muž ode dveří.

Dobře, tak ještě naposledy jako Stacey.

Ken vzhlédl. „To jsi ty?“

Bylo zajímavé, že to podal jako otázku.

„Ehm, jo,“ řekla Terry avyskočila.

Teprve tehdy si všimla, že ji zavolal jiný muž než předtím. Byl štíhlý apohledný, měl pečlivě učesanou kštici hnědých vlasů atéměř žádné vrásky. Nicméně když se na ni zadíval, měla pocit, jako by jí teplota klesla oněkolik stupňů.

Usmál se avkoutcích očí se mu udělaly vějířky. „Slečna Sullivanová?“

Jsi jenom nervózní.

Prudce kněmu vyrazila, až málem upustila formulář, protože samozřejmě volali ji. Nadhodila si kabelku na rameni alejstra si pevně přitiskla khrudi. „Tady.“

Pokynul jí, aby prošla kolem něj. „Jsme až na konci. Poslední dveře vpravo.“

Dveře otevřené dokořán vedly do místnosti plné krámů. Hned za dveřmi stálo lehátko. Stoupla si kněmu arozhlížela se po zbytku vybavení. Dvě lůžka aplakáty snějakými grafy ajakési podivné zařízení sdráty atrubičkami. Stoly astohy sešitů. Vrohu byl zastrčený zjevně nepoužitý mikroskop. Terry si všimla také modelu mozku, rozděleného na světlerůžové části, který se dal rozebrat azase složit dohromady.

„Posaďte se,“ ukázal muž klehátku. Měl autoritativní hlas člověka, který je zvyklý udílet rozkazy.

Terry zaváhala apak se posadila na kraj lůžka. Na zem nohama nedosáhla, což jí připomnělo, že nemá pevnou půdu pod nohama.

Muž zůstal stát apozoroval ji. Když ticho začalo být tíživé, konečně se zeptal: „Avy jste?“

Než se stačila rozhodnout, jak odpoví, pokračoval: „Vím, že Stacey Sullivanová nejste.“

Sakra. To bylo rychlé.

„Ajak to víte?“ vyklouzla jí otázka.

„Podle poznámek zaměstnance univerzity, od něhož to jméno mám, má Stacey Sullivanová kudrnaté černé vlasy. Měří metr šedesát. Hnědé oči. Průměrné IQ.“

Terry se za Stacey urazila.

„Vy,“ pokračoval muž, „máte metr sedmdesát, tmavé blond vlasy amodré oči. Vaši inteligenci bych odhadl až vzávislosti na tom, proč se vydáváte za slečnu Sullivanovou, ale hádal bych nadprůměr. Takže kdo jste?“

Mluvil neformálně. Pokud si Terry průběh experimentu nějak představovala, tak takhle rozhodně ne.

„Vy ale taky nejste laboratorní krysa ze Staceyina vyprávění,“ řekla Terry, které to zrovna došlo. Nejen že se tahle situace vůbec nepodobala Staceyině verzi, ale tohohle muže by navíc nikdo slovy „laboratorní krysa“ neoznačil. „Totiž ten chlápek, co jí minulý týden dal nějaké drogy, po nichž se cítila divně. Kvůli kterému už se nevrátila. Takže kdo jste vy?“

Byla zvědavá, jestli odpoví.

Pohodil hlavou, možná trochu pobaveně. „Jsem doktor Martin Brenner. Tamto byl najatý psycholog zuniverzity. Ti to často zvrtají. Proto jejich práci přebíráme.“ Odmlčel se. „Jste na řadě.“

To je fér.

„Jmenuju se Terry Ivesová, jsem Staceyina spolubydlící,“ řekla Terry.

„Aztoho důvodu netuším, jestli splňujete kritéria potřebná pro náš experiment,“ řekl dr.Brenner.

„Mluvila jsem venku sdalšími zájemci– ozvali se přes inzerát vnovinách. Jak přísná ta kritéria můžou být?“

Nepromluvil aznovu se na ni zkoumavě zahleděl.

Pořád ji nevyrazil, atak Terry pokračovala.

Stoupla si, aby si viděli do očí aon se nad ní netyčil. „Dobrovolně jsem přišla místo Stacey, protože… protože mám pocit, že je to důležité. Jinak by to totiž bylo dost podezřelé. Vlaborkách většinou nehledají ženy ve vysokoškolském věku, aby jim podávali drogy. Rozhodně ne jen tak.“

„Aoco si myslíte, že jde?“ zeptal se dr.Brenner.

Terry pokrčila rameny. „Četla jsem ten formulář. Můžu ktomu říct jen tolik, že ať už je to cokoli, je to něco… velkého. Chci toho být součástí.“

„Hm,“ zamručel nepřesvědčeně.

„Co musím splňovat?“ zeptala se. „Povězte mi to.“

„Jste svobodná?“

Před očima se jí mihla Andrewova tvář. „Vdaná nejsem.“

„Jste zdravá?“ zeptal se.

„Vbistru, kde pracuju, jsem nikdy nezameškala směnu.“

Souhlasně přikývl. „Měla jste někdy pohlavní styk?“

Terry ztuhla. Takový rozhovor žena scizím mužem většinou nevede. Tím spíš ne scizím doktorem zvlády.

„Od účastníků bohužel vyžaduji upřímnost,“ řekl napůl omluvně.

„Ano.“ Terry to dál nerozváděla.

Znovu přikývl. „Rodila jste někdy?“

„Ne,“ odpověděla.

„Máte silnou vůli?“

Terry se zamyslela. „Jsem snad tady, ne?“

„Základní požadavky zřejmě splňujete. Ale…“ Odmlčel se azadíval se na ni.

Ještě úplně přesvědčený nebyl.

Zapátrala vpaměti, co Alice říkala otom inzerátu. Obávala se, že ho žádnou vlastností zhypotetického seznamu výjimečných schopností neohromí: že dokáže obsloužit osm stolů, aniž zapomene na jedinou objednávku (což je těžší, než jak to zní), že nikdy nespletla kafe skofeinem abez kofeinu, že dělá domácí úkoly na poslední chvíli, astejně si drží ucházející známky, že dokáže rozesmát Andrewa, ikdyž mu není do smíchu, že občas dokáže rozveselit Becky…

„Jsem výjimečná,“ řekla.

„Dobře,“ řekl muž. Zřejmě ho konečně přesvědčila. Zrovna tak se jí ale mohl jen smát. „Nejspíš jste. Teď se posaďte.“

Terry nesnášela, když jí někdo říkal, co má dělat, ale přece se posadila.

3.

Před budovou psychologie vedle dodávek parkoval Andrew se svým smaragdově zeleným sporťákem Plymouth Barracuda, který každý týden láskyplně myl aopečovával. Trval na tom, že jestli jsou Staceyiny informace pravdivé, bude Terry potřebovat odvoz. Musel se docela načekat.

Zamávala na něj, rozběhla se kněmu po trávníku apřitom uvažovala, kolik mu ztoho, co se uvnitř událo, poví. Byl vůči její účasti na pokusu skeptický. Ale bylo to od něj hezké.

Nastoupila do auta. „Umírám hlady,“ prohlásila aodmlčela se. „Nechceš se jít někam najíst? Platím.“

„Takže jsi těch patnáct dolarů dostala?“ řekl Andrew azadíval se na ni, jako by se chtěl ujistit, že je vpořádku. „Jasně, kam budeš chtít.“

„Pojeďme do Starlight,“ navrhla Terry. Byl pátek večer aona musela jít do práce až druhý den vdevět ráno. Člověk si takhle vpodvečer kvůli letnímu vedru připadal jako vteplé troubě. Jinými slovy: ideální počasí pro autokino. Film měl sice začít až za několik hodin, ale aspoň si zaberou nejlepší místo– stánek už bude otevřený. „Chtěl jsi vidět Divokou bandu, ne? Myslím, že to ještě hrají.“

„Jak si přeješ…“ Zařadil avyjel ztéměř prázdného kampusu. „Už už jsem tam chtěl vrazit, jestli tě neunesli. Jaké to bylo? Mělas pravdu, nebo ne?“

„Myslím, že jo.“ Terry spojila ruce vklíně.

„Fakt?“

„Jo.“

Naštěstí se vtom dál nevrtal. „Jak to probíhalo?“

„Zatím se mě jen nějaký doktor ptal na hromadu otázek. Ale dovolil mi zůstat.“

„Takže žádné záhadné injekce,“ řekl Andrew apohlédl na ni.

„Žádné záhadné injekce,“ přitakala. Byla to pravda. „Ale myslím, že to byl nějaký jiný chlápek. Takže kdo ví, jak to bude příště? Vážně… vážně mám pocit, že na tom záleží.“

Hlasatel vrádiu předčítal nejnovější seznam padlých vjedné zvietnamských bitev. Andrew natáhl ruku apustil ho víc nahlas. „Umřel tam další Daveův kámoš ze střední.“

Každý znal někoho, kdo tam umřel. Terry úplně viděla jejich tváře. Vždycky si ty zabité kluky představovala jako fotky vročence. Zachycené na černobílé usměvavé fotce.

Andrew měl odklad kvůli studiu, ale Terry věděla, že se obává příštího jara, kdy měl školu dokončit. Když otom jednou jedinkrát mluvili, naznačil, že by pokračoval ve studiu azůstal ve škole tak dlouho, jak dlouho bude potřeba.

„To je strašné,“ řekla Terry aměla vztek, jak plytce to zní. Některé věci jsou tak hrozivé, že snaha vyjádřit je slovy je zbytečná.

Andrew přikývl adál poslouchal zprávy.

Terry si vybavila poslední okamžiky sdr.Brennerem. Nakonec se jí podařilo ho nějakým záhadným způsobem přesvědčit natolik, že ji zařadil do skupiny „svysokým potenciálem“. Další sezení se měla konat mimo kampus ve speciální vládní laboratoři. Připustil, že jde odůležitý, vysoce pokrokový experiment. Pořád nevěděla, co tím přesně myslí. Za tři týdny se měla dostavit opět před budovu psychologie, odkud je pak měli týdně odvážet do mimoškolního zařízení.

Komentovala to jen slovy: „Pokud mi to nebude překážet ve studiu.“ Vduchu však zářila, jako by jí vhrudi svítila hvězda. Byla na sebe pyšná.

Becky otom říkat nebude. Její sestra si tátovy názory tolik neosvojila. Když Terry psala protiválečné dopisy kongresmanům, Becky prohlásila, že by si spíš měla uvědomit, že lidé jako oni musejí tvrdě pracovat, aby přežili, aneplácat místo toho nesmysly amyslet si, že za cenu poštovní známky spasí svět. Becky se možná ani nemusí dozvědět, do čeho se Terry pouští.

„Já… fakt nevím, jak máme vládě pořád věřit,“ řekl Andrew. „Mají přece pracovat pro nás.“

„To mi nemusíš říkat. To vím,“ odpověděla Terry. Natáhla se arádio ztlumila. „Ale na druhou stranu se taky dostali na Měsíc.“

Andrew na ni mrkl. „Konečně rozumná řeč, rozhazovačko.“