© Ledicia Costas 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vendula Něchajenko, 2022

Cover and Illustrations © Víctor Rivas, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3006-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-3007-0 (mobi)

Mé sestře Bego, která byla inspirací

pro Romanovu knihu receptů.

Té nejlepší společnici v jízdě kuchyní života.

Romanova kniha receptů

Španělské domácí muffiny (magdalenas),
po kterých se budeš olizovat za ušima

Skladuj při pokojové teplotě. To znamená, že je nesmíš mít uložené na moc chladném, ale ani na moc teplém místě.

Ingredience:

2 vejce

175 g cukru

60 ml mléka

190 ml oleje

210 g hladké mouky

7,5 g kypřicího prášku (půl pytlíčku)

citronová kůra

špetka soli

Náčiní:

ruční šlehač

šlehací metlička

mísa

formičky ve tvaru košíčků

Ruce k dílu!

Vezmeme si mísu a ručním šlehačem při střední rychlosti (ani moc rychle, ani moc pomalu) rozšleháme vejce a cukr. Rychlost poté snížíme, abychom všechno nepocákali (hlavně sebe), přidáme mléko a pak pomalinku přiléváme olej.

Přisypeme suché ingredience (mouku, kypřicí prášek, sůl a citronovou kůru) a šleháme tak dlouho, dokud nebude těsto jednolité (jednolité znamená, že bude celé stejné, ingredience budou dobře promíchané a těsto bude mít lákavou, jemně žlutou barvu, jako mívá krém v babiččině dortu nebo listy kaštanů v prvních říjnových dnech).

Přikryjeme těsto utěrkou a necháme ho přes noc odpočinout v ledničce. Druhý den nahřejeme troubu na 250 °C. Těsto ještě rozšleháme metličkou (jako bychom mu chtěli říct: „Hej, už jsi hotové a za chviličku z tebe budou muffiny!!!“) a rozlijeme ho do formiček. Pozor! Neplň je až po okraj (každý košíček maximálně do tří čtvrtin), protože těsto v rozpálené troubě nabyde a mohlo by přetéct. Košíčky ozdobíme cukrem nebo čokoládou. Teplotu trouby stáhneme na 210 °C a muffiny na 15 minut strčíme dovnitř. Potom je necháme vychladnout a… můžeme se na ně vrhnout!

Kapitola 1

Být kuchařem, když je ti deset let a 85 % času máš obrovský hlad, není vůbec snadné. Snažím se pečlivě dodržovat pokyny v kuchařce, ale jakmile se do toho člověk pustí, všechno se pokaždé zkomplikuje. Stalo se mi to i s muffiny. Šlehal jsem, přidával přísady, plnil bílé košíčky, a skončil jsem celý umazaný – brýle, tričko i vlasy zapatlané žlutým těstem. Jako čuně! Tentokrát už se z toho asi nevykroutím, pomyslel jsem si, máma mě šoupne do pračky. Vyhrožovala mi tím už týdny:

„Romane, že tě do té pračky šoupnu i s oblečením!“

Máma je v pohodě, ale občas se naštve. Představa, že bych se měl točit v bubnu pračky sedmdesát pět minut, tak dlouho totiž trvá cyklus na zažrané skvrny, se mi zrovna nezamlouvá. Jednou jsem tam šoupnul svého kocoura Bambulu, zajímalo mě, jak se na to bude tvářit. Bez přestání vyděšeně mňoukal a předními tlapkami bouchal do průhledných dvířek. Snažil jsem se mu vysvětlit, že ten experiment provádím pro dobro nás obou, možná dokonce pro dobro lidstva, a i když se vzpouzel, neměl jsem v úmyslu ho vytáhnout. Přidal jsem prací prášek i aviváž s vůní jahod. Říkal jsem si, že by bylo skvělé, kdyby Bambula voněl po jahodách, a stisknutím tlačítka jsem pračku zapnul. Ve chvíli, kdy se pračka rozezvučela a začala se plnit vodou, se jako kouzlem zjevila máma. Někdy mi přijde, že má snad v hlavě zabudovaný radar. Vždycky se objeví, když se to vůbec nehodí! Strašně se naštvala. Zrudla vzteky jako rajčatový protlak, okamžitě Bambulu z pračky vytáhla a na mně nešetřila ošklivými slovy.

„Jsi uličník, lump, šílenec, vůbec nepřemýšlíš!!!“

Na ta první tři podstatná jména už jsem dost zvyklý, takže mě nerozhodila. Ale že bych vůbec nepřemýšlel, to se mě dotklo. Protože někdo, kdo vůbec nepřemýšlí, asi nemá mozek, a když nemáš mozek, nejen že nemůžeš myslet, ale nemůžeš ani vzpomínat na šťastné chvíle. Stalo se to naší sousedce Manole, ta zapomněla dokonce i jména svých vnoučat. To je fakt tragická tragédie. A tak jsem slíbil, že už s Bambulou žádné experimenty provádět nebudu, nechtěl jsem přijít o mozek, a ztratit tak paměť a šťastné vzpomínky, zapomenout jména lidí, které mám rád.

Výsledek receptu na muffiny byl průměrný. Když jsem plnil formičky těstem, trochu jsem to přehnal, v troubě těsto nabylo, polovina košíčků přetekla a z muffinů se staly vícehlavé příšery. Některé vypadaly lépe, ale uvnitř byly ještě nedopečené. Ty tři, co se povedly, jsem spráskal ještě předtím, než vychladly, takže si na nich máma ani táta vůbec nestihli pochutnat. Však jsem říkal, že být kuchařem v deseti letech není vůbec snadné.

Já ale chci být kuchařem, i když je to někdy těžké. Nebo šéfkuchařem, to je ještě větší profík. A tak jsem si od rodičů přál kuchařský kurz jako dárek k narozeninám, slavím je 2. listopadu na Dušičky, svátek zesnulých. Abych byl upřímný, bál jsem se, že si rodiče nebudou moct takový kurz dovolit. Poslední dobou je to doma s penězi trochu vachrlaté. Rodiče se to snaží skrývat, tváří se, že je všechno v nejlepším pořádku, i když to není pravda, jenže já jsem dost chytrý a poznám, jak je to doopravdy. Ve skutečnosti jsou teď máma i táta bez práce, a tak máme problém vůbec vyjít do konce měsíce. Tedy, z domu samozřejmě do konce měsíce vyjdeme; nevyjdeme ale s penězi, ty nám pokaždé dojdou moc brzo a musíme s tím nějak naložit. Když jsem byl malý, takovou potíž jsme neměli. Rodiče mi kupovali moje oblíbené kukuřičné lupínky, po škole jsem chodil na spoustu kroužků, třeba na fotbal, angličtinu, flétnu i taekwondo, a máma mi každý týden kupovala knížky. To všechno ale teď, když už jsem velký, skončilo. Teď máma a táta v supermarketu kupují lupínky, které jen vypadají jako ty, co jsem měl rád, ale nejsou to ony. Snaží se mě přesvědčit, že tyhle jsou ještě lepší, a já jen přikyvuju, aby nebyli smutní a nenaskočily jim vrásky, ale ve skutečnosti nechutnají tak dobře. Na taekwondo ani na flétnu už nechodím a místo nových knížek mi máma zařídila průkazku do knihovny. Život je krutý. Takhle to vždycky říkával dědeček. Minulý rok umřel a mně se po něm moc stýská. Pokaždé zvážněl a prohlásil:

„Život je krutý, Romane. Je lepší, když to budeš vědět už od malička.“

Myslím si, že tím dědeček myslel všechny ty věci, o kterých vám právě vyprávím. Proto jsem měl strach, že mi místo kuchařského kurzu k narozeninám nadělí časopis s recepty nebo něco podobného. Ale ne. Tentokrát jsem se mýlil. Nejenom že mi táta s mámou dali kuchařský kurz, oni mi dali ten nejlepší kuchařský kurz na světě i v Podsvětí. A musím říct, že i když jsem se v první chvíli děsivě polekal, o letošních Dušičkách jsem byl ten nejšťastnější kluk v celé Galaxii. To si ale zaslouží samostatnou kapitolu, takže pro dnešek se s vámi rozloučím a vy se zatím můžete těšit, až vám povím, co se přesně stalo a proč to byl ten nejlepší den mé existence.

Romanova kniha receptů

Úžasné francouzské sušenky plněné
oříškovým krémem praliné

Ingredience na těsto:

200 g másla pokojové teploty

100 g cukru

1 vejce

350 g hladké mouky

lžička vanilkové pasty (nebo 3 kapky vanilkového extraktu)

Ingredience na krém praliné:

100 g loupaných lískových oříšků

100 g cukru

3 lžíce oleje

Ingredience na náplň a zdobení:

200 g oříškového krému praliné

50 g čokoládové polevy

50 g drcených lískových oříšků nebo krokantu

Náčiní:

ruční šlehač

mísa

potravinářská fólie

zdobicí sáček

pečicí papír

mixér

stěrka

Ruce k dílu!

Nejprve si připravíme krém praliné. V zahraničí prodávají už hotový, ale v českých obchodech je těžké ho sehnat. Jeho příprava je ale jednoduchá! Na pánvi na středním stupni asi minutku opražíme oříšky. Potom přidáme cukr. Pozor, ať není teplota příliš vysoká, oříšky můžou zhořknout a cukr se připálit. Cukr se bude pomalu přeměňovat na hnědý karamel. Oříšky musíme neustále míchat. V momentě, kdy se nám přemění všechen cukr na karamel, pánev z horké plotny přesuneme. Takto lepkavé oříšky s karamelem přendáme na pečicí papír. Vařečkou nebo lžící z této směsi uplácáme placku a necháme ji ztvrdnout.

Ručním šlehačem v míse vyšleháme máslo a cukr, dokud směs nezbělá, přidáme vejce, vanilku a opatrně šleháme dál, abychom se nezašpinili (pokud nechceme skončit v pračce). Teď přišel čas těsto hníst. Přidáme polovinu mouky a hněteme, dokud se celé těsto nepropojí. Potom přidáme zbytek mouky a hněteme dál do jednolité hmoty (pokud je potřeba, můžeme přidat víc mouky). Těsto zabalíme do potravinářské fólie a vložíme ho do ledničky.

Tvrdou oříškovou placku rozlámeme na menší kousky, které vložíme do mixéru. Nejprve nám mixováním vznikne prášek, ale my potřebujeme krém, proto přidáme olej. Mixér musíme několikrát zastavit a stěrkou setřít hmotu, která se nalepila na stěny. Mixujeme ještě pár minut, z oříšků se uvolní olej a vznikne nám něco jako oříškové máslo.

Za pár hodin, až bude těsto pevné (ale pozor, „pevné“ neznamená „jako kámen“), ho vyndáme z ledničky. Zdobicí sáček naplníme krémem praliné a zatím ho odložíme stranou. Vezmeme kousek těsta a vytvarujeme z něj tlustší placku velikosti medaile, položíme ji na linku vysypanou moukou, aby se nepřilepila, a stejným způsobem vytvarujeme i zbylé těsto. Až bude hotovo, můžeme popadnout zdobicí sáček! Tohle je jedna z nejzábavnějších částí celého receptu. Do středu každé placičky dáme trochu krému. Potom placičky zabalíme, aby z nich vznikly kuličky s krémem uprostřed. Dáme je asi na 25 minut do trouby na 180 °C.

Až sušenky vychladnou, ozdobíme je rozpuštěnou čokoládou (já to obvykle dělám pomocí zdobicího sáčku, nasadím na něj malý nástavec a na sušenkách dělám proužky). Nakonec přidáme drcené lískové oříšky. Voilà! Nebo jinými slovy: můžeme se na ně vrhnout! Pokud nám zbyde krém praliné, přendáme ho do zavírací skleničky a přemístíme do lednice. Je výborný a můžeme si ho namazat třeba na chleba.

Kapitola 2

Na mých narozeninách mi nejvíc vadí, že jsou ve stejný den jako Dušičky, takže musíme jít pokaždé na hřbitov. Když jsem byl malý anemohl jsem se znávštěv hřbitova vyvléknout, bavil jsem se aspoň tím, že jsem pobíhal sem atam ahledal na náhrobních kamenech podivná jména. Některá byla opravdu legrační, tak například Polikarpo, Eufrasia, Humberto James (víceslovná jména jsou vůbec nejlepší), Nikanora nebo Makedonio, což je skoro jako ta země na jihu Evropy, akorát vmužském rodě. Taky mě moc bavilo chodit kdětským hrobečkům. Ty jediné byly skutečně vyhrabané vzemi, nebyly to jen výklenky ve stěně. Musím se vám tedy přiznat, že celý ten prostor plný mramorových ažulových náhrobků, ozdobených bílými postavami andělů, mi trochu naháněl strach. Na některých náhrobních kamenech byl dokonce oválný rámeček avněm fotografie dítěte, které zemřelo! Když jsem se díval do tváří mrtvým dětem, vlasy mi vstávaly hrůzou na hlavě! Byl to ale takový zvláštní strach, který mi nedovoloval ztěch dětí spustit oči. To je prostě záhada lidské mysli. Dospěláci tomu říkají protiřečení, to znamená, že si myslíme jednu věc, ale děláme pak něco úplně jiného.

To nejlepší na desátých narozeninách bylo, že mě ten rok máma atáta nenutili jít na hřbitov kdědečkovu hrobu. Nemyslete si, že kněmu chodím nerad, jen na něj raději vzpomínám uvnitř vhlavě, než abych chodil na to místo, kde vzduchem určitě poletují duchové všech těch pohřbených lidí. Poprvé za celou mou existenci mi dovolili zůstat doma. Mám ale dojem, že to nebylo jen proto, že jsem se právě ten den stal velkým klukem. Kurýr mi měl přivézt dárek knarozeninám abylo potřeba, aby byl někdo doma avyzvedl ho. Než rodiče odešli, máma se na mě ustaraně podívala ařekla:

„Romane, slib mi, že tu zas nebudeš tropit nějaké ty svoje hlouposti.“

Všemi silami jsem se snažil nasadit zodpovědný výraz. Občas si to trénuju před zrcadlem, abych ho měl perfektně nacvičený, až ho budu potřebovat, jako právě vtuhle chvíli.

„Buď vklidu, mami. Už jsem velký. Budu se chovat vzorně.“

„To teda doufám!“ odpověděla máma výhružně aprohrábla mi přitom vlasy tak, jak to umí jen ona.

Pravda ale byla, že můj neunavitelný mozek už pracoval na vymýšlení dokonalé činnosti, kterou bych se mohl zabavit. Když auto nastartovalo arodiče odjeli, rozběhl jsem se do kuchyně apopadl svou knihu receptů. Hodlal jsem se pustit do francouzských sušenek skrémem praliné. Ty mám moc rád. Mohl bych jich klidně sníst celý tucet! Ale nemyslete si, že jsou naši tak nezodpovědní anechávají mě růst jako dříví vlese. Mám absolutní zákaz hrát si stroubou ijinými domácími spotřebiči, když nikdo není doma. Jenže já prostě nemůžu odolat! Nedokážu to vysvětlit. Vím, že některé věci dělat nesmím, ale občas hluboko uvnitř cítím obrovitánskou potřebu porušovat pravidla, ikdyž je mi jasné, že kdyby mě někdo přistihl, budu ztoho mít pořádný malér. Tehdy nastala přesně taková chvíle. Přivolal jsem Bambulu, aby mi dělal společnost. Uvázal jsem si zástěru spříšerkami avytahal ze špajzu všechny ingredience. Právě ve chvíli, kdy jsem se chystal smíchat máslo scukrem, někdo zazvonil. To bude určitě kurýr smým dárkem! Najednou jsem byl nervózní. Celý den jsem se těšil avbřiše mě podivně šimralo. Nevydržel jsem na kuchařský kurz nemyslet ani tři minuty. Akdyž se rozdrnčel zvonek, byl jsem jako uvytržení. Běžel jsem otevřít dveře a… překvapení! Našel jsem krabici menší než já sám, byla zabalená do fialového dárkového papíru sobrázky červů, netopýrů, švábů adalších pestrobarevných zvířátek. Po kurýrovi ani vidu, ani slechu. Otáčel jsem hlavou nalevo inapravo, nahoru idolů, ale nikdo tam nebyl. Jen já, tajemná krabice zabalená do papíru se zvířátky aBambula, který hned využil příležitosti azačal se mi otírat onohy, což je jedna zjeho nejoblíbenějších činností.

„Vtak velké krabici musí být fakt úžasný kurz!“ pomyslel jsem si asrdce mi divoce bušilo, buch buch buch.

Usadil jsem se na zem ke spodní části rakve, otevřel obálku adal se do čtení:

Spozdravem