NIKDO TI

NEUVĚŘÍ

© Wydawnictwo WAM, 2021

© Magdalena Knedler, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Marcela Bramborová, 2022

Cover © DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3021-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-3022-3 (mobi)

Magda KNEDLER

NIKDO TI

NEUVĚŘÍ

OBSAH

1

URSEL

DÖRTE

2

URSEL

3

DÖRTE

URSEL

4

DÖRTE

5

URSEL

6

DÖRTE

7

URSEL

8

DÖRTE

9

IRMGARD

1

Otázky viny:

1. Je obžalovaný, Peter Grupen z Ottenbüttelu, architekt, vinen z úkladné, předem plánované vraždy Dorothey Rohrbeckové, spáchané dne 14. února 1921 v Kleppelsdorfu u Lähnu?

2. Je obžalovaný vinen z úkladné, předem plánované vraždy Ursuly Schadeové, spáchané dne 14. února 1921?

3. Je obžalovaný vinen z mravně závadných činů, spáchaných na podzim roku 1920 v Ottenbüttelu na osobě mladší 14 let, Ursule Schadeové, a taktéž z navádění jí k páchání a strpění mravně závadných činů?

4. Je obžalovaný vinen ze spáchání mravně závadných činů na svém vyženěném dítěti?

Pátá otázka se týká nezákonného soužití obžalovaného s Ursulou.[1]

URSEL

Někdy ktobě přichází Můra. Nevíš, kdy ktomu dojde, nedokážeš poznat, který den se tak stane. Cítíš ale, že to může být kdykoli, vlastně ne, kdykoli ne, jen večer. Můra potřebuje ticho atmu, za denního světla vypadá jinak, vůbec ne jako Můra. Za denního světla má prostý úsměv, někdy možná trochu děsivý, ale to záleží na tom, jak se na ni nahlíží akolik se toho oní ví. Můra, obecně, se líbí. Můrám lidé naslouchají. Akdyž naslouchají jí, nemyslím, že by začali poslouchat mě. Kdybych se, samozřejmě, pokusila něco říci.

To je důvod, proč si lehnu na záda, když přijde, avduchu počítám. Někdy Můra potřebuje jen několik minut, ale někdy to trvá déle ato pak počítám zase od začátku, do dvaceti apotom do nuly, do dvaceti apotom do nuly, až mám například pět dvacítek. Tak ale můžu počítat jen tehdy, kdy Můra dělá všechno sama anic ode mě nechce. Protože když chce, je těžší počítat. Vtakových chvílích nevím, kolik těch dvacítek bylo. Když po mně něco chce, říká „hýbej se“ nebo „ruku polož sem“ ato se pak musím soustředit. Chci, aby byla spokojená, protože je to tak lepší pro nás všechny. Říká irůzné jiné věci, ale dobře vím, že pravda se nachází za slovy, někde vespod, avyčnívá jenom trochu, jen natolik, abych se mohla domyslet, jak vypadá. Ajedno si musím zapamatovat.

„Nikdo ti neuvěří.“

Můra to nikdy neříká přímo, neříká to slovy. Ale dokáže se podívat dovnitř tebe, do tvé hlavy, vidět, co si myslíš, aodhadnout tvoje plány. Čas od času cítím lupání pod lebkou amám pocit, jako by mi tam uvnitř všechno praskalo. Je to Můřina ruka. Jedna ruka. Jsou to její nerovnoměrně opilované nehty ahrubá kůže. Uvnitř mě. Uvnitř toho, čím jsem, co si pamatuji ana co bych chtěla zapomenout. Můřina ruka uvnitř otázek, které jsem nikdy nepoložila akteré nikdy nepoložila ona.

Koho budou poslouchat? Mě, nebo tebe? Co myslíš? Komu vtomhle světě naslouchají, dospělým lidem, nebo malé holce? Mužům, nebo ženám? Rozhlédni se ařekni. Vím, že matce kradeš noviny. Co jsi znich vyčetla? Komu to víc ublíží, pokud něco řekneš? Kdo bude muset odejít, Ursel, do zapomnění, kde tě nikdo nenajde? Kdo se bude stydět? Za koho se bude stydět tvoje matka? Tvoje babička? Kdo vtom všem jsi ty, Ursel, co myslíš?

Ne, nikdy se nezeptá přímo, slovy. On se jen dívá, dotýká se tě, ovládá tě, dělá ti různé věci aty pak děláš různé věci jemu avíš, prostě víš, co si máš myslet, čeho se máš bát. Ajsi poslušná. Vždy jsi poslušná.

Každá Můra je jiná.

Moje Můra mě nechce zabít anechce můj dech. Chce něco jiného, znovu aznovu. Akdyž otom víš, když víš oněčem takovém, začínáš si myslet, že některé věci nikdy neskončí. Je to, jako když jdeš ponurým tunelem, díváš se na kotoučky páry, které vydechuješ, na stále vzácnější, pohasínající světla, na snižující se strop akluzkou podlahu, na které stěží uděláš další krok, anajednou to pochopíš. Není tu východ, Dörte. Ten tunel je všechno, co máš.

*

Muži vládnou světu aženy by je měly poslouchat. To vždy pronese naše– moje atvoje– babička, když se vnovinách objeví nějaká zmínka osufražetkách adalší zemi, která ženám přiznala volební právo. „Teď se jim najednou zachtělo.“ „Dřív přece.“ „Stovky let.“ „Anikomu to nevadilo.“ „Některým se to vhlavě motá.“ Jde oto, že ženy vždy poslouchaly, ateď už nechtějí, teď se chtějí rozhodovat samy, vydělávat si samy na sebe aplatit svoje účty, vybrat si manžela, chodit do kabaretů azasedat vReichstagu. Podle babičky je to velmi nečekané avzalo se to bůhví odkud. Nikdo se mě samozřejmě nikdy na nic neptal, ale měla jsem na to svůj názor. Apokud ho chceš znát, řeknu ti, že to vnímám jako hlazení. Někdo tě pohladí po hlavě. Jednou. Je to milé. Podruhé. Pořád je to milé. Potřetí. Milé, ale chceš, aby to už přestalo. Podesáté. Jsi naštvaná, ale nic neříkáš, protože cítíš, že by se ti to hlazení mělo líbit. Popadesáté. Pálí tě kůže na hlavě avrtíš se na židli, chtěla bys vstát aodejít, ale ještě sedíš. Poosmdesáté. Cítíš, jak tě uvnitř zaplavuje palčivý vztek, tak velký, že máš chuť vymlátit skla vokně. Zamýšlíš se nad sebou. Připomínáš si svá slova vyřčená při dvacátém pohlazení. „Můžeš toho nechat?“ Slova při padesátém pohlazení: „Vadí mi to, prosím, přestaň.“ Při osmdesátém: „Přestaň, nemám to ráda, nesnesu to.“ Vtu chvíli uslyšíš, že se chováš jako hysterka anevíš, co je pro tebe dobré, protože hlazení je přece příjemné, to ti řekne každý. Anakonec sté pohlazení. Vstaneš, sevřeš dlaň vpěst acítíš už jen agresi. Přece jsi oto prosila. Slušně jsi prosila. Podle mě se to právě tak má se ženami, které dlouhou dobu oněco slušně prosí. Není se co divit, že se pak objeví manifestace atransparenty. Ale můžu se mýlit.

Babička neustále opakovala, že je potřeba poslouchat muže, jenže unás doma byly vždy hlavně ženy. Ovšechno se staraly avším se zabývaly, muži si jen tak nějak umírali, mizeli ave dne se na ně myslelo jen málo. Zůstávaly po nich hroby, prázdno aspousta otázek. Můj dědeček odešel. Můj táta… Táta vyrazil na hon aměl nešťastnou nehodu. Tak se někdy označuje něčí smrt, že byla nešťastná, pokud kní dojde náhodou adost hloupým způsobem. Chceš si střelit do kachny askončíš sdírou vhlavě. Někdo to tak řekl, ale nevzpomínám si kdo. Pro mě to znamenalo, že táta najednou přestal být. Údajně jsem právě tohle vykřikovala, běhala zpokoje do pokoje azakopávala oprahy, „táto, proč jsi přestal být?“. Nikdo ráno hlasitě nekýchal, nikdo po obědě nechrápal, nikdo se nesmál máminým žertům, nikdo ji neštípal do žeber aneříkal: „Trude, Trude, jsi nějak hubená, kdepak je tvoje masíčko.“ Protože máma byla vždycky hodně štíhlá. Táta přestal být. Apo nějakou dobu všichni plakali.

Pak vypukla válka, která– jak říkají– „pozřela spoustu bytostí“, což je velmi pěkným označením pro smrt milionů lidí. Aty „bytosti“ byli především muži. Zůstalo jich málo, atak ženy neměly moc na výběr anemohly si– po té válce– stěžovat. Naše sousedka dokonce říkala, že stačí, „aby nějak vypadal“ a„uměl něco vydělat“. Druhá sousedka ale, že ne, že je to chyba, protože teď musí ženy „vyplnit prázdno“ a„proklestit si cestičky“ k„novým kariérám, profesím avzdělání“, zabojovat o„skutečně rovné šance“. Moc jsem tomu nerozuměla aasi pořád nerozumím, ale od té sousedky jsem ještě zaslechla, že ženy se teď, místo aby „využily příležitosti, derou kdoví za co“. Protože to samy neumějí. Protože byly naučené, že doma musí být nějaký muž, nějaký otec, musí tam být nějaké kalhoty, které všechno zajistí. Akdyž jsou doma kalhoty, tak se vracíš koblíbeným činnostem, knakupování stužek abot na podpatku, ktlachání učaje apomlouvání nové služebné tetiny sestřenice. Konec soužení. Konec strachování se, že na tobě něco závisí. Protože to je vždy velká odpovědnost, Dörte, když na tobě něco závisí, dokonce ikdyž je tím něčím tvůj vlastní život. Proto je nejlepší tu odpovědnost někomu přenechat. Nezatěžovat se jí. Nezanášet si „svou krásnou hlavinku“ přízemními problémy. Atak se nikdy nic nezmění, bude to pořád stejné, ipřes kdovíkolik válek, revolucí asufražetek křičících na ulicích.

Slyšela jsem různé hlasy, Dörte, avnovinách viděla různá slova. Bylo těžké se vtom všem vyznat. Bylo těžké rozhodnout se, co bych si měla myslet, obzvlášť když ode mě nikdo myšlení neočekával. Apokud nemyslíš, tak jak můžeš vědět, kdo jsi?

To všechno ti říkám, protože takhle asi po válce uvažovala moje máma– že doma musí být nějaký muž. Atak se objevila Můra.

*

Můra říkala, že mě miluje, aproto přichází. Že mě strašně miluje audělala by pro mě všechno, že se otom přesvědčím, uvidím apak jí uvěřím. Dá mi to, co mi nikdo jiný nedal. Za pár let budu bydlet vkrásném zámku, se zahradou adřevěnou verandou, sparkem, ve kterém rostou staré stromy. Kolem dokola budeme mít vlastní pole, louky alesy aokousek dál bude městečko scihlovými budovami astarým kamenným kostelem. Avtom městečku mě budou všichni znát. Můra mi koupí šaty aklobouky podle poslední módy. Akabátek, dokonce nový kabátek, můj vysněný, sytě modrý. Všichni se mi budou klanět, zvát mě na sešlosti, hostit mě sladkými likéry azákusky. Dostanu vlastní lóži vberlínském divadle aosobně poznám hvězdy německého filmu. To pro mě vážně nebude problém, stanu se přece někým, protože vždy jsi někdo, když máš vlastní zámek. Aktomu– stát se někým– už moc nechybí. Musím jen chvilku počkat. Opravdu to tak viděla, pořád to opakovala. Slova, která mě měla uklidnit, slova, která mě měla utišit. Dárek, který jsem měla dostat po tom. Slibovaná platba. Některým dívkám se platí. Mně očividně také.

Neřekla jsem jí, že vím, ojakém zámku sdřevěnou verandou mluví. Že je to zámek, který nám nepatří, aže majitelku už má. Jakým zázrakem se něco, co nám nepatří, stane naším? Předpokládala jsem, že má nějaký plán, ale na podrobnosti jsem se neptala. Ovšem, svět, vněmž má jedna dívka zdědit zámek adruhá ne, mi sice připadá nespravedlivý, nicméně to přece není tvoje vina, Dörte. Věděla jsem, že když se Můra pro něco rozhodne, tak se to stane, ikdyby ses jí vtom ze všech sil snažila zabránit, ikdyby ses oto pokusila nebo prosila. Když prosíš, Můra se na tebe usměje. Tak laskavě ajemně, jako se usmívá dítě, které prosí opříliš drahou panenku. Řekne, že to dělá pro tvoje dobro, všechno podá tak, že si připadáš hloupá. Hloupá, slabá anedůležitá. Připadáš si jako rozmazlená hysterka spříliš bujnou fantazií. Připadáš si jako nikdo.

Protože to ji přece lidé poslouchají. Ona se jen dívá. Usmívá se, řekne pár slov. Někdy se dotkne– paže nebo dlaně– avěci už se dějí. Člověk ji poslouchá, člověk jí neodmlouvá. Tak jako já.

Chápeš tedy, že jsem nemohla nic udělat, Dörte. Proto jsme tady.

*

Asi jsem se vtom všem začala orientovat díky bratřím Grimmům. Pokud si myslíš, že svět alidi lze poznat jen prostřednictvím novin, tak se mýlíš, ikdyž ijá si chvíli právě tohle myslela. Noviny ukazují obyčejné příběhy popsané obyčejnými slovy, poskládanými možná trochu jinak, než jak se to běžně dělá, možná slovy oněco méně používanými nebo elegantnějšími, takže například místo „hloupý“ se napíše „nerozumný“, což ale přece vyjde nastejno. Jsou to jenom obyčejná slova. Obyčejná slova, obyčejné příběhy, místa, která znáš. Čteš noviny amyslíš si, že stejně tak by mohli napsat otobě. Poznáš se vhrdinech těch článků. Máš stejné vlastnosti jako oni ana fotografiích vidíš obličeje, které se podobají tomu tvému. Noviny ti vypráví otvém světě, olidech, které míjíš na ulici, dávají ti něco, čemu bez problému uvěříš, protože přece víš, že lidé milují, nenávidí, vybírají peníze na chudé, hrají vdivadlech, chodí na koncerty, zrazují se, podvádějí, kradou azabíjejí. Čteš otom, že se někde našla mrtvá žena, apomyslíš si, že jsi včera šla kolem, že právě, právě to jsi viděla. Čteš to aokamžitě tam jsi. Jsi všude, na spoustě míst současně. Orientuješ se. To je síla novin.

UGrimmů dostaneš jinou odpověď. Nepravděpodobnou, magickou atím zdánlivě vzdálenou životu. Copak někdo viděl, jak se po Berlíně prochází Červená karkulka, Knoist anebo sedm Švábů? To přece ne. Stejně tak se nám zdá, že ve skutečném životě nejsou zlé čarodějnice avojíni Potěchové. Jenže oni přece jen jsou, že? Grimmové to věděli adůmyslně schovali pravdu za kouzla, otrávené potůčky aduchy vlahvích. Vzpomínáš si, Dörte, jak jsme jedno léto četly pohádky bratří Grimmů utebe na zámku, který se měl jednou stát mým? Tehdy se nám obzvlášť líbila– ikdyž nevím, jestli je to správné slovo– pohádka oBezručce. Oklamaný otec ji slíbí ďáblu, ale dívka je chytrá apodaří se jí ďáblovi proklouznout. Po cestě zakouší mnoho útrap, například to, že jí otec na ďáblův příkaz usekne ruce. Ďábel samozřejmě otci vyhrožuje. Pokud neudělá to, co žádá, přijde si pro něj. Stakovým vysvětlením jde otec za dcerou. „Musím ti useknout ruce,“ říká, „jinak si mě ďábel odvede.“ To ty jsi ten úryvek četla nahlas, Dörte, anejprve ses tajemně usmívala, že je to strašidelný příběh aza okny je temná noc akdoví– možná, že inás navštíví zlá síla? Jenže pak jsi knížku odstrčila azamračila ses.

„Proč to udělal?“ zeptala ses. „Vážně, proč, vždyť byl její otec. Neměl by pro dceřinu záchranu odejít sďáblem on adívku nechat svobodně odejít?“

Vždycky jsem tě obdivovala, Dörte, za způsob, jakým myslíš. Znala jsi svou hodnotu, věděla jsi, že můžeš snít orůzných věcech arůzné věci očekávat. Že máš povinnosti vůči ostatním, ale ostatní by také měli mít povinnosti vůči tobě. Já si nikdy nemyslela, že můžu něco očekávat. Že mi někdo něco dluží. Že se můžu orůzné věci přihlásit. Brala jsem, co jsem dostávala, adávala, co mi nařídili dávat. Byla jsem přece dítě aděti musí poslouchat. Byla jsem dívka adívky musí poslouchat, musí se líbit aposlouchat, protože to dívky musí. To přece ví každý. Je to samozřejmé jako fakt, že hlazení je příjemné. Atak ikdyby mi Můra přišla useknout ruce, nepokoušela bych se diskutovat.

Byla to právě ta chvíle, Dörte, kdy jsi na okamžik přestala číst. Pomyslela jsem si, že se už nebojím bratří Grimmů ajejich příběhů, nebojím se jejich magického prostředí, víl, skřítků amluvících potůčků. Bojím se toho, co je pod tím. Pravdy, kterou našli vživotě aotiskli do vyprávění. Protože tak to je, takoví jsou lidé, spousta mužů, kteří si přicházejí pro dívky, aspousta otců, kteří si nedělají starosti sněčím takovým, jako je obětování se, spousta otců, kteří usekávají ruce. „Jak to že usekávají?“ chtěla jsi vědět. Byla jsi bledá amně tě bylo najednou hrozně líto. Nic jsi nevěděla, nebydlela jsi vBerlíně jako já. Nežila jsi na spoustě míst, nestěhovala ses, nemusela jsi začínat od začátku apoznávat pravdu olidech, pokaždé snadějí, že teď možná odhalíš něco jiného, že možná na tomhle místě je svět lepší alidé jednají jinak. Ale všude je to stejné, Dörte. Někdy je prostě lepší některé věci skrýt. Tehdy jsem ti řekla, že to stěma rukama nelze brát doslovně– nebo přinejmenším ne vždycky–, otcové dělají věci, které jejich dcerám škodí, protože záleží jen na tom, co chce muž, který si pro ně přijde. Nelíbilo se ti to. Prohlásila jsi, že tvůj otec by tak nikdy nejednal, tvůj otec pro tebe chtěl jen dobro, tvůj otec tě zabezpečil, dal ti budoucnost, myslel na tebe, na tvůj osud ajednoduše udělal všechno… Nemohla jsem ti tehdy prozradit pravdu, nemohla jsem ti říci, že se mýlíš ave skutečnosti nemáš nic. Že něco možná můžeš dostat, pokud ti to někdo jiný dovolí, ale že také vůbec nemusíš.

Nevěděla jsi to. Tehdy jsi to ještě nevěděla, Dörte, ani sis to neuměla představit.

Měla jsi tušení. Byla jsi jako ostražité zvíře, které větří nebezpečí, ikdyž hrozbu ještě nevidí. Sledovala jsem to, sledovala jsem, jak pozoruješ anedůvěřuješ, ale hlavně jak se snažíš, ovládáš svůj výraz achováš se zdvořile. Nuceně, to viděli všichni, obzvlášť babička. Já vím, Dörte, vím to. Myslela sis, že nikomu nic nedlužíš, že různé věci můžeš, ale nic nemusíš amáš na to příslušné papíry. Byla jsi opatrná apostupně jsi začala vyjadřovat obavy, ale tehdy ses ještě nebála, viděla jsem pouze znechucení, způsob, jakým se od něj odtahuješ, jak si vybíráš místo co nejdál, jak odvracíš tvář, jak protáčíš oči, když se nedívá. Už tehdy jsem ti chtěla říci, aby sis dávala pozor, protože když takové věci vidím já, vidí je všichni aon určitě také. Nebyl hloupý. Nestrpěl, když se mu někdo vysmíval, když ho někdo považoval za něco míň anehodného pozornosti. Já vím, Dörte, vím to. Vůbec sis nemyslela, že za to nestojí, vůbec ses mu nevysmívala, možná jsi vůbec nepřemýšlela otom, co má, odkud pochází ačím se zabývá. Možná ti šlo jen oněj, oto, kdo je, jak ho vidíš ty, co vněm spatřuješ. Jen oto, co se ti nelíbí, co vtobě vzbuzuje nechuť. Možná sis myslela, že máš jednoduše právo nemít ho ráda, protože lidé přece mají právo nemít rádi jiné lidi. Ale ne, Dörte, neměla jsi právo.

*

Byl rok 1919, když to všechno začalo. Různé věci, například změna světa, jak se říká, začala tehdy. Po válce, jejíž začátek si pamatuji jen mlhavě, bylo hůř, přestože se všichni radovali, že skončila, že už je po, dokonce ikdyž jsme prohráli amálokdo věděl, co teď. Viděla jsem na ulici takovou malou, shrbenou ženštinu, která strašlivě kvílela, protože její synové padli ivnuci padli, všichni do jednoho– tak jak se radovat, co jsme ztoho měli, kčemu byla ta válka? Zeptala jsem se na to mámy, ale neuměla odpovědět. Pak do toho vstoupila babička, že byl zavražděn nějaký arcivévoda aspousta hlav států se kvůli tomu rozčílila, ale ve skutečnosti „byla napjatá situace“ už dřív arůzní lidé si přáli změnu, protože bylo podle nich všechno zastaralé ašpatně to fungovalo. Například králové už nebyli potřeba ateď, po válce, už řada králů acísařů není. Jsou prezidenti, jako unás. Ve skutečnosti mi bylo úplně jedno, jestli je král, nebo prezident, jen jsem chtěla vědět, zda se pro nás něco mění, zda se budeme mít líp, nebo hůř. Mám-li být upřímná, měla jsem za to, že když už zemřel můj otec, ato nepříliš rozumným způsobem, použiju-li slova znovin, na následky nehody během honu, apozději se moje máma seznámila sdocela dobrým člověkem, veterinářem, aten dobrý člověk umřel také– na chřipku, která tehdy běsnila– zásobník neštěstí se pro nás už vyčerpal. Mezi neštěstí jsem také pochopitelně započetla válku, protože farář vkostele říkal, že válka se dotýká všech aje to naše společné neštěstí, nad nímž musíme vyjadřovat lítost. Proto jsem si myslela, že už je konec aod této chvíle bude klid.

Potom došlo knepokojům vBerlíně, které máma označila za „povstání dělníků“. Neptala jsem se na podrobnosti, ale hodně jsem se vyděsila, když babička smámou četly vnovinách– už po tom povstání–, že vkanálu Landwehr plavalo tělo nějaké Rosy Luxemburgové, která byla stěmi nepokoji spojená. Že tu Rosu zastřelili, zavraždili. „Můj Bože,“ prohlásila máma, „jako by nestačilo, že ji zabili, ještě tolik měsíců plavala vté vodě. To je strašné. Nikdo to nevěděl, neměla hrob… Něco takového si žádný člověk nezaslouží.“

Tenkrát se ani nezmínila onázorech té Rosy Luxemburgové, zda je sdílí, či ne, zda se oně někdy zajímala. Ji zajímal člověk. Nedostatečná úcta vůči tělu, rozhořčení kvůli tomu, že nebylo řádně pochováno. Takhle se vcivilizované zemi nejedná, ani ze strachu „zkomunistů“. Dál už jsem se neptala. Bylo mi jedenáct anemohla jsem dostat pod kontrolu obrazy, které se mi honily vhlavě, pohled na Landwehr anazelenalé tělo vnazelenalé vodě. Když jsme žili vBerlíně, někdy jsme se podél kanálu procházeli, bylo tam krásně ajá ráda sledovala lodě amosty.

„Možná je lepší takhle plavat, možná to není špatný život po smrti, alespoň má tělo volnost, vznáší se, vznášet se na vodě je strašně příjemné,“ řekla jsem.

Babička pak křičela na mámu, že přede mnou říká věci, které bych neměla slyšet. Už tehdy jsem po večerech četla pohádky bratří Grimmů achtěla jsem protestovat, prohlásit, že Grimmové píšou oještě strašlivějších věcech, než jsou těla vylovená zkanálů, jako třeba odseknuté dceřiny ruce, ale nakonec jsem mlčela. Babička mě bila přes dlaně, když jsem byla neposlušná nebo jsem udělala něco, co se jí nelíbilo. Měla za to, že bití přes ruce je pro dívku vmém věku méně ponižující než výprask páskem na zadek, ale mám-li být upřímná, hýžďové svaly snesou víc než jemná kůže na dlaních, která je tak blízko kostem. Ababička bila opravdu silně azůstávaly po tom modřiny. Následně jsem měla potíže spsaním ave škole se ptali, čím jsem si to zasloužila. Nikoho nikdy nenapadlo, že mi někdo může ubližovat bezdůvodně, zvymyšleného důvodu či pouhé záminky– slovo znovin–, atak jsem si to přestala myslet ijá sama. Všechny děti jsou bity. „Nejsi žádná výjimka, Ursel.“ Začala jsem se spíš zamýšlet nad tím, co babičku vede ktomu, že mě bije přes ruce, ajestli se dá určit nějaký den vtýdnu nebo konkrétní události ve světě, které ji vyvedou zrovnováhy. Někdy jsem už od rána viděla, že bude lehké ji vyprovokovat, ale někdy ktomu docházelo nečekaně, ato jsem pak nemohla dělat nic.

Ta Rosa každopádně plavala vkanále, ajá si pomyslela, že se asi stane něco zlého. Ne vBerlíně, vulicích, vzemi obecně, ale vnašem domě. Abude se to týkat jen nás. Nevěděla jsem hned, že se vtom ocitneš ity, Dörte, že to povede ktobě. Nesliboval mi hned zámek. Nikdy jsem zámek nechtěla, nikdy jsem nechtěla vůbec nic, co patřilo tobě. Ano, záviděla jsem ti, že budeš vlastnit tu dřevěnou verandu, že tam bydlíš jen sučitelkou, která je ve skutečnosti tvoje přítelkyně, že vám společnost dělá jen služebná, atak si vpodstatě můžete dělat všechno, co chcete, mluvit, očem chcete, číst si, co chcete, chodit, kam chcete. Připadalo mi to jako krásná vize, takřka děsivá, protože si přece musíte samy vybírat. Jednou jsi mi to vysvětlovala. „Slečna Zahnová chce, abych byla silná asamostatná.“

Slečna Zahnová, slečna Bertha. Krásná achytrá. Určitě víš, že ji naše babička od začátku nesnášela ajediné, co jí přinášelo zadostiučinění, byl fakt, že se slečna Zahnová nestihla provdat za tvého otce. Ale tobě je to líto, že? Měla bys macechu, byla bys ještě svobodnější, než jsi teď, obě byste byly. Takhle jste méně améně, až to nakonec všechno skončí. Musíš ale vědět, Dörte, že jsem tvůj zámek atvůj život nechtěla. Nebo možná ichtěla, ale ne tak, že by ti to všechno nejprve sebrali. Ani jsem si takový život neuměla představit. Život, ve kterém nedostanu přes pracky za „drzost“. Ve kterém nemusím přemýšlet, odkud se berou cizí špatné nálady aco to pro mě znamená.

Aještě, Dörte, uvažovala jsem, jaké to je, mít jeden skutečný domov. Takový, ve kterém bydlíš nepřetržitě, kam se vracíš zjiných míst avždy víš, že tam jsi byla vcizím, ale tady je to tvoje. Já bydlela vPerlebergu, Berlíně aKellinghusenu aodtamtud jsme se stěhovali dál, víš proč akam. ZPerlebergu do Berlína proto, že máma měla po tátově smrti údajně poměr se ženatým mužem, majitelem továrny. Věděla jsem, kdo to je, opravdu unás doma někdy pobýval, ale máma si dávala pozor, akdyž jsme já nebo Irma, moje mladší sestra, byly poblíž, dali si vždy jen čaj azákusek vsalonu, případně nějaký koňak nebo likér, tedy skutečně žádný vrchol zhýralosti, jak by stálo vtěch nedůvěryhodných novinách, které máma schovává do uzamykatelného šuplíku. Potom jsme ale šly spát aoni zůstávali, takže už jsem nemohla vědět, co dělají. Aani bych nechtěla, zvědavost apotřeba získat nové poznatky také mají své meze. Je těžké otom mluvit, protože se ta věc týká mojí mámy, ale když to tehdy dělala a– jak se vyjádřila babička– „ohrozila svou reputaci“, musela to dělat zvážného důvodu. Na žádný nemůžu přijít, atak mi nezbývá než uznat, že byla zamilovaná. Láska je slepá, jak se píše vnovinách aknihách, proto je potřeba mít pochopení. Lidé však obvykle to poslední stanovisko nesdílejí, apřestože nemáme středověk, začali otom mluvit azmluvení nikdy nic dobrého nevzejde. Kamarádka mi dokonce pošeptala, že někdo toho majitele továrny podezřívá, že si pohrával se zbraní mého táty, což by vyvolalo otázky vpřípadě celé té nehody a„nešťastného“ úmrtí. Na tu holčičku jsem se rozkřičela apak se mnou nějakou dobu děti ze sousedství vůbec nemluvily.

Po „incidentu“ smajitelem továrny babička pořád říkala „to je ale ostuda“ a„jsme přece vážená rodina“, zčehož jsem vyvodila, že skandály se dějí pouze ve vážených rodinách, protože pokud jde oty nevážené, je to všem jedno. Máma se hájila, „neudělala jsem nic špatného,“ říkala. Ale víš, Dörte, že lidé mají svůj názor na dobro izlo aněkdy je opravdu těžké se vtom všem vyznat. Každopádně to skončilo tak, že se ten továrník odstěhoval amy jsme se přestěhovaly do Berlína. Vždycky jsem měla Berlín ráda. Bydlel tu můj dědeček ze strany nešťastného otce aměsto si pojím hlavně spotěšením. Se zmrzlinou azákusky vcukrárně, slunaparkem, shlukem adavem lidí, který mi připadal veselý aplný nadšení, jako by ho netvořila řada malých bytostí, ale byl jednou velkou, myslící acítící jednotkou. Po válce se ale Berlín změnil. Všude se táhly fronty, lidské provazce, akaždý ztohoto provazce měl zašedlý aunavený obličej, byl oblečený vhadrech nebo měl alespoň děravé boty. Stálo se tam kvůli jídlu, polévce, kterou nalévali velkou naběračkou. Někdy vznikl problém, protože chyběly misky, málokdo měl svou. Byla vidět okna pobitá prkny azavřené obchody nebo mladé ženy, které zvláštně pohlížely na dobře oblečené muže, takové ty včistých kabátech adobrých botách. Dívaly se vyzývavě, ale ivystrašeně, rovnaly se vzádech, vypínaly aukazovaly hrudníky zkroušené hladem. Jedna měla pod okem monokl, další se vesele smála apřijímala podarovanou velkou bílou housku, jako by to byl pugét květin.

Dědeček opakoval, že se Berlín zvedá po válečné porážce– tady vždy padlo několik slov oinflaci, ale já to poslouchala jen jedním uchem– avšechno se vdobré obrátí. Když jsem se dívala na elegantní ženy všatech sotva pod kolena abotách bez podpatku, jak tanečním krokem procházejí městem, opravdu jsem vto věřila, ačkoli čas ukázal, že se nic klepšímu neobrátilo, alespoň ne vnejbližších letech. Ty ženy však byly jako zjiného světa, lepšího akrásnějšího, sladkého avoňavého, ve kterém není trápení, ale pouze sny, samozřejmě takové, které se vždy plní. Aty ženy měly navíc krátké vlasy, Dörte. Pamatuješ si, jak jsme otom mluvily? Pamatuješ si, jak jsme mluvily obotách? Obě jsme tehdy ještě nosily staromódní černé kotníkové boty sháčky ašněrováním, které se tak úmorně obouvaly. Obě jsme chtěly mít krátké vlasy asvětlé ploché boty, ale žádná znás nic takového nakonec neměla.

Tehdy byl rok 1919 aněkolik týdnů poté, co jsme vnovinách četli ovylovení Rosy Luxemburgové zkanálu, máma prohlásila, že vnovinách narazila na velmi zábavný inzerát amá vúmyslu na něj odpovědět, protože „může, abasta“. Babička hned věděla, oco jde, ale já se musela na okamžik zamyslet apak– když se nedívaly– si vzít noviny apřečíst si to. Ostatně jsem to tak dělala vždycky, brala jsem si noviny apak je vracela na místo, takže to nebyla krádež. Měla jsem za to, že noviny mi společně sbratry Grimmovými dají nějaké povědomí osvětě, takové, které mi neposkytne máma sbabičkou. Vinzerátu šlo oto, že jistý muž se chtěl seznámit se ženou, amáma projevila zájem. Od války uběhl právě rok, žen bylo na světě stále víc, mužů míň, ona ale nemládla, atak se rozhodla neotálet. Bylo jí třicet sedm let aměla dvě dcery, mě aIrmu, ababička opakovala, že „na to přistoupí jen zoufalec“. Potajmu jsem také poslouchala, jak diskutovaly otom, co bude, pokud na to případně nepřistoupí arozhodne se jen pro samotnou mámu. Pak bychom měly já sIrmou bydlet sbabičkou aona se svým novým mužem, jestli jsem to dobře pochopila. Děti někdy na nové životní cestě překážejí, protože neustále zjevným způsobem připomínají tu starou. Netajím se tím, že jsem přemýšlela, jak to bude. Nechtěla jsem bydlet jen sbabičkou. Budila ve mně strach. Máma však vždycky říkala, že babičku musíme milovat actít, atak jsem ji ctila apředstírala, že ji miluji. Ty, Dörte, jsi to nikdy nepředstírala aivtomto jsi byla silnější achytřejší než já. Ababička– přestože ji stebou pojí stejná pokrevní pouta jako se mnou– neměla odvahu zvednout na tebe ruku. Ani když chtěla. Aujišťuji tě, že chtěla.

*

Tím člověkem zinzerátu byl Peter Grupen, jak jistě víš. Mámě se zalíbil amáma se– zjevně– zalíbila jemu, ikdyž byla ocelých třináct let starší, avšichni se tomu velmi divili, babička, sousedé ipřítelkyně. Ano, stále byla považovaná za dost „přitažlivou“ ženu auměla se elegantně oblékat, dělala dobrý dojem, uměla se správně vyjadřovat aměla chování skutečné dámy. Kromě chování měla také hodně peněz, nikdy jsem nevěděla, kolik přesně, ale byly vtom nějaké částky znemovitostí vRostocku adědictví po tátovi, který byl farmaceut avedl lékárnu. Vlastní peníze ašperky měla ibabička, vdova po bankéři. Vždy mi opakovala, že jsme dobrá rodina. Ne hraběcí, ale dobrá, rodina sjistou úrovní. Myslím, že vtakových záležitostech, jako je plánování manželství, nejsou takové věci bez významu. Máma měla obecně poměrně příjemnou povahu, přestože iona zažívala chvíle slabosti, kdy se nevyjadřovala tak kultivovaně, adokonce zvyšovala hlas. To nastávalo převážně potom, co si přinesla některý ze svých likérů nebo víno. Někdy ráda popíjela. Babička říkávala, že je třeba mít pro ni pochopení, časy jsou těžké amámu osud nešetřil, nejprve manžel, potom snoubenec, naděje pohřbené, děti vychovávat sama, vize osamělého stárnutí. Neměla to lehké. Přikyvovala jsem asamozřejmě jsem se snažila mámu pochopit, chtěla jsem pro ni jen to dobré: Mámu jsem silně milovala avůbec jsem to nemusela předstírat.

Takže když domů přišla sPeterem, byla jsem velmi zdvořilá. Instruovala jsem imalou Irmu, že se má chovat slušně, že nemá dělat to, co vždy při jídle dělala, tedy zaprvé nepoužívala nůž azadruhé se pro jídlo natahovala rukou, dokonce ipro bramborovou kaši. Dobře jsem věděla, že ji Irma někdy nabírá na talíři prsty, strká si ji do pusy apotom dlouho přežvykuje. Ktomu vpřítomnosti člověka zinzerátu nesmělo dojít. Kvůli mámě. Nechtěla jsem, aby osamotě pila likér apak plakala. Měla jsem za to, že díky panu Grupenovi bude veselejší amy také. Apo svatbě nás určitě nepošle pryč, protože nás přece miluje, mě aIrmu. Nic nás nerozdělí.

*

Měla jsem pravdu, Dörte, nic nás nerozdělilo, ikdyž teď už nevím, jestli to bylo dobře. Asi by bylo lepší se mýlit, navíc když si uvědomím, že pro mámu by se nic nezměnilo, ani kdyby nás pryč poslala. Ale možná pro mě, pro Irmu apro tebe, ato už něco znamená, tři osoby, tři příběhy. Máma by si sním neporadila tak či tak. Ale my? Možná bych ještě měla nějaký svůj život. Možná bych si našla přítelkyni, sníž bych vlétě chodila na louku anahlas četla pohádky apak bych běžela do lesa ahledala perníkovou chaloupku. Možná bych měla chlapce, který by mi nosil máky, ajá bych se smála, že to nejsou dobré květiny do kytice, protože okvětní lístky rychle opadají. Aty? Ty bys jednou dospěla. Aměla bys to všechno pro sebe, celé to bohatství, celou tu krásu. Anikoho bys nemusela poslouchat, nic bys nemusela poslouchat, Dörte, kromě vlastního hlasu. Někdy bys mě pozvala ksobě anamísto bratří Grimmů bys mi četla Kafkův Proces akaždou chvíli bys předčítání přerušovala, abychom mluvily obezvýchodných situacích, odlouhých chodbách, kterými se kráčí neznámo proč, orozhodnutích, která činí někdo za nás, aozločinech, které vůbec nechceme páchat, ale někdy není jiného východiska. Ano, Dörte. Jednoho dne bychom měly vrásky aochablé paže, na kterých se svaly jen směšně pohupují. Amožná bychom vzpomínaly na moji mámu. Protože by to byla jen ona, ta osoba, na kterou se vzpomíná. Jen ona, my ne.

Jistě si pomyslíš, že se oosudu své matky vyjadřuji bezcitně. Nikdy jsem ji nepřestala milovat, samozřejmě. Musíš ale pochopit, že pokud se doma stvými dětmi něco děje, ty to prostě víš, protože není možné, abys to nevěděla. Ráda ji omlouvám apřemítám otom, že možná byla slepá, ale ta teorie bohužel vzbuzuje značné pochyby. Takže když to máma věděla, věděla oMůře, nemůžu ji už milovat tak jako dřív.

Grupen byl asi pohledný, ale pro mě je těžké to jednoznačně potvrdit, protože jak víš, vždycky se mi líbil herec Hugo Döblin, který je obecně považovaný spíše za ošklivého, takže nemám tušení, co si osvém vkusu myslet. Grupen se určitě ženám líbil, to jsem viděla ijá, přestože babička pořád říká, že nejsem ani příliš všímavá, ani obzvlášť chytrá. Akdyž už jsme ubabičky– iona po něm čas od času házela pohledy, červenala se achichotala, což působilo dost trapně. Jak máma, tak iGrupen předstírali, že si toho nevšímají. Když jsme si všichni společně vyšli na procházku, ženy se po něm otáčely aděti ho srdečně zdravily jako hodného strýčka. Ideál. Šťavnaté sousto, jak by prohlásily máminy berlínské kamarádky tlachající nad sladkými likéry.

Přestěhovali jsme se do spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko, do obce Kellinghusen, protože on, člověk zinzerátu, bydlel někde poblíž. Byly tam malé domky, často přízemní, nízká zástavba, úzké cesty akamenný kostel. Vknize nebo vnovinách by stálo, že tam bylo krásně, ale řekněme si upřímně– Berlín to nebyl. Chyběl mi ten pocit, který se včlověku zrodí, když žije ve velkém městě. Pocit, že jeho srdce bije stejně jako srdce dalších obyvatel, že mají nějaký společný životní rytmus, melodii, kterou si společně prozpěvují. Nikomu jinému bych se ktakovým myšlenkám nepřiznala, ale myslím, že právě ty, Dörte, to pochopíš.

Nad Kellinghusenem jsem ohrnovala nos, začínalo se však mluvit osvatbě ababička mě upozornila na mé údajně nevhodné chování. Zaprvé, měla jsem brát, co jsem dostávala, protože jako dítě musím poslouchat ajsem závislá na vůli starších anemám se řídit svým vlastním rozumem. Dětí se na názor nikdo neptá. Ne že bych nějak nahlas projevovala smutek po Berlíně, ale zjevně jsem musela říci něco špatně, protože se rozčílila. Anebo četla vmých myšlenkách. Co myslíš, Dörte? Nezdá se ti, že oni prostě slyší, když si pomyslíš něco, co nemáš? Každopádně tehdy mě napadlo, že bych si měla dávat pozor na to, co si myslím, protože se to možná nějak promítá do mého chování ajá to nedokážu ovládnout. Už si nevzpomínám, vjakých novinách jsem četla, že lidský mozek je velmi komplikovaný orgán, který vsobě ukrývá spoustu hádanek. To je ono. Stakovouto úvahou jsem se jednou svěřila při obědě, bohužel vGrupenově přítomnosti, ababička se hrozně rozzlobila, prohlásila, že mozek není něco, oco by se měla zajímat mladá dívka, aže takové úvahy je třeba přenechat křešení chlapcům, kteří studují na lékaře. Neuměla jsem mlčet, Dörte, nevím, co to do mě tehdy vjelo, ale slova se prostě řinula abylo příliš pozdě, abych je spolkla.

„Dívky teď už také mohou studovat na lékařky,“ vyprskla jsem, ale předtím jsem polkla dušeného králíka, protože přece není elegantní mluvit splnými ústy.

Babička sevřela čelist aodložila příbor. Máma se začala nervózně smát avysvětlovala, že jsem přece jen dítě anestojí to za to, poslouchat, co říkám, protože to nemá žádný smysl, nikdo Urselina slova nebere vážně, takže se není čím zaobírat.

Proč jí neřekneš, že mě vychováváš ty, ane ona, chtěla jsem se zeptat, ale došlo mi, že to určitě vyzní špatně, začne hádka, malá Irma už pofňukávala nad talířem, amožná se Grupen vyděsí. Co je to za neotesance, pomyslí si. Nejsou hodni mých pěstěných vousů. Musím uznat, že Grupen se ustolu choval bezchybně ajedl krásně, přestože měl kdispozici jen jednu ruku. Olevou přišel ve válce. Od začátku byl vnaší rodině považovaný za hrdinu, který se obětoval pro vlast, protože mu to nařizovala čest, apřestože přežil, zaplatil vysokou cenu. „Je to jen trvalý handicap, ale nezapomínejte, kolik chlapců padlo.“ To opakoval vždy, když někdo– diskrétně inediskrétně– otevřel téma jeho ruky. Připadá mi, že prostě radši tu otázku osvětlil hned, jinak by si tazatel mohl pomyslet, že je Grupen obyčejný invalida, ne válečný invalida. Aví se, že váleční invalidé jsou úplně jiná kategorie lidí. Nejenže je litují, ale také obdivují.

Babička mě po tom obědě zavedla do kuchyně amáma neřekla nic, nebránila mě, atak jsem si pomyslela, že dostanu, protože jsem zase udělala něco špatně.

„Co si to osobě myslíš?!“ zasyčela.

Tentokrát ne ruce, ale facka. Poprvé jsem dostala přes tvář abyla jsem tak překvapená, že jsem okamžitě, jako křesťanka, nastavila druhou. Aipřes ni jsem dostala. Pálila mě kůže ahvízdalo mi vuších. Ale především, Dörte, jsem cítila stud. Ty nevíš, jaké to je, protože jsi nejdřív měla jak hodného otce, tak ihodnou slečnu Zahnovou apotom jen hodnou slečnu Zahnovou acelkově na tebe byli všichni hodní, přinejmenším do určité doby. Nikdo proti tobě takhle otevřeně nevystupoval, brali tě natolik vážně, že spřádali intriky aspiknutí za tvými zády, protože by se ti určité věci neodvažovali říci přímo. Neodvážili by se tě uhodit do tváře, aby ti ukázali, kde je tvoje místo. Vmém případě stím neměli problém.

Atak jsem tam stála, sčervenými tvářemi aslzami vočích, svírala pěsti aztěžka oddechovala. Byla jsem si jistá, že udělám něco velmi špatného, že se musím uklidnit, protože jinak ji také uhodím, ačkoli to přece byla babička, kterou jsem měla milovat actít. Vztek. Bezmoc. Nic víc ve mně nebylo. Mohla jsem jí samozřejmě říci, že toho jednou bude litovat, protože jednoho dne už bude příliš stará na to, aby mohla sama používat toaletu avanu, apak to budu já, za kým přijde škemrat opomoc. Ajá odmítnu. Dám ji do jednoho ztěch domovů, kde staré lidi krmí pomocí gumových hadiček astrkají jim nočníky pod zadek, aby nikam nelezli anic nezašpinili. Chtěla jsem jí to říci, Dörte, ale kčemu by to bylo? Začala jsem se třást aprávě tehdy jsem na svém rameni ucítila ruku. Babička náhle zbledla.

„Paní Eckertová, mohl bych prohodit pár slov svaší vnučkou?“

„Nechápu, proč ztrácet čas diskusemi stou nezdárnou holkou,“ zamumlala.

„Copak jsme ve válce nebojovali okaždou lidskou bytost, okaždého mladého Němce? Aby se měli lépe než my? Je třeba mít pro mládí pochopení, paní Eckertová, vždyť jak všichni víme, má svoje práva.“

„Za mých časů…“

„Má drahá paní Eckertová, teď je jiná doba, svět se změnil. Copak se všechno neobrací kdobrému? Copak jen díky změnám nemají ambiciózní lidé bez šlechtického původu šanci na společenský vzestup akariéru, kterou dělají jen apouze díky svým schopnostem, jen díky talentu atěžké práci? Toto už není svět, paní Eckertová, ve kterém každý znal své místo abál se zněj vystrčit nos. Slečna Ursula je představitelka mladé generace odvážných, silných Němek. Možná, že právě ony budou jednou vládnout světu.“

Mluvil mírně jako na dítě. Měl sametový, jemný hlas, ne moc nízký, ale také nepříliš vysoký. Poslouchat ho bylo jako dotýkat se něčeho měkkého. Babička byla zahanbená ajá věděla, že se mi to samozřejmě vymstí. Že začne, jen co Grupen zmizí. Tehdy to nemohl vědět. Anebo to věděl? Nedokážu říci. Chtěla jsem ho však vzáchvatu zoufalství požádat, aby neodcházel. Aby mě sní nenechával.

Když babička odešla zkuchyně, sedl si na židli apřitáhl mě ksobě. Objal mě pravou ruku asilně přitiskl. Voněl kořením alimonádou. Udělalo se mi trochu slabo, když jsem se oněj opřela apřitulila se kjeho saku. Hladil mě po vlasech ašeptal, že všechno bude dobré, že je to jen stará žena, značně frustrovaná, protože ví, že se vjejím životě už nic nezmění, nepotká další lásku, nebude mít hladkou tvář alesklé blonďaté vlasy, neoblékne si módní šaty ani hedvábné punčochy anenazuje páskové boty, neostříhá vlasy anezkusí cigaretu. Teď jsou všechny starší ženy vhloubi srdce navztekané, protože ony nesměly to, co smějí dnešní slečny. Atak se mstí. Přikazují jim nosit nemoderní boty aúčesy avyžadují kázeň, protože si myslí, že si tak vynutí úctu. Na nich si ji vynutili. Ale jednou se od ní odtrhnu, protože to já mám život před sebou, ne ona.

Tehdy mě těmi řečmi uklidnil. Chtělo se mi plakat vděčností. Nevadilo mi, že mě tak dlouho hladí po zádech, protože mi to bylo příjemné. Dokonce ikdyž mě zlehka políbil na krk. Měla jsem za to, že je to nevinný polibek. Přátelský. Možná dokonce otcovský.

Šeptal mi do ucha otázky, zda chci, aby snámi zůstal už napořád, ajá přikyvovala anadšeně odpovídala, že ano, prosím, prosím, jak jen můžu, zůstaň.

Atak byla svatba. Máma vypadala šťastně ababička také, ikdyž ve způsobu, jakým se dívala na novomanžele, se skrývala– asi– lítost. Možná měl Grupen pravdu aona skutečně truchlila po ztraceném mládí acítila zášť kvůli promarněným šancím– jenže ke komu, svým rodičům, osudu? Anebo se do něj zamilovala, což– abych byla upřímná, Dörte, není až tak nepravděpodobné. Grupenovi bylo dvacet čtyři let ababičce sedmdesát pět, ale jaký má význam, kolik je komu let, když do hry vstoupí city? Tu větu jsem si přečetla vnějakém článku, rozdíl byl jen vtom, že noviny tehdy psaly omuži, který byl očtyřicet let starší než žena. Ženu potom vdopisech posílaných do redakce nazývali zlatokopkou, harpyjí akoketou. Došlo ktomu vnějaké obci, už si úplně nepamatuji její název. Noviny tu ženu napůl hájily anapůl ne, protože však víš– na jednu stranu je láska slepá avěk nemá význam, na druhou „je podezřelé, že někdo tak atraktivní“, „zda se vtom neskrývá jisté zoufalství“, „zdroj tvrdí, že se rodina té ženy vymaní ze společenské spodiny“. Ateď si představ jiný článek, takový ostarší ženě, která si vezme dvacátníka. Co by vněm asi tak napsali, co myslíš? Mně se zdá, že asi něco ootupených stařeckých smyslech, „nerozumu“ anedostatku odpovědných rádců. Otom, že se nechá vodit za nos, je zaslepená ařídí se srdcem, ne rozumem. Nemyslíš, Dörte, že by to tak bylo? Že by psali ojejí hlouposti? Ten první článek se týkal ženských triků apokusů získat majetek, druhý by jistě byl oženské naivitě. Oba by každopádně byly oženách. Muži by tu byli pouze vpozadí. Je by nikdo až tak neodsuzoval. Když se nad tím člověk hlouběji zamyslí, je mu smutno.

Máma se provdala za Grupena apak jsme se všichni přestěhovali do Itzehoe, malého německého městečka scihlovými domy, dlážděnými uličkami a„krásnými“ výlohami obchodů, které lákaly na sklenice bonbonů azákusky nebo na barevné šátky. Malé, ale větší než Kellinghusen, což jsem přijala súlevou, protože jsem měla pocit, že tady, ať už se stane cokoli, se člověk snáz schová. Nevím, proč jsem myslela právě na to. Nastěhovali jsme se do krásného domu, který Grupen začal sám opravovat. Měl stavební firmu azřejmě byl architekt, každopádně ho tak museli oslovovat zaměstnanci. Jenže mámě jednou vyklouzlo, že Grupen vůbec nedostudoval, atak je ve skutečnosti obyčejný zedník. Hodně se pak červenala aprosila, abychom mu to neprozradily, že to možná vůbec není pravda, ona sama neví.

Právě tehdy jsme se rozhodly vydat se na návštěvu do Lähnu apředstavit ti ho.

Omlouvám se ti, Dörte. Ale vždyť víš. Došlo by ktomu itak, dřív nebo později.