TEMNÁ

ZIMA

Copyright © 2020 by Flint Maxwell

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan David, 2022

Cover © Zhivko P. Petrov, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2955-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-2956-2 (mobi)

FLINT

MAXWELL

TEMNÁ

ZIMA

OBSAH

1 KREV

2 HODINA DUCHŮ

3 PŘEŽÍT TEMNOTU

4 KRYSY

5 NEJLEPŠÍ PŘÍTEL ČLOVĚKA

6 ZABYDLENÍ

7 POŽÁR

8 DALŠÍ KROK

Pro mého kocoura Kevina.

Chybíš mi, kamaráde.

A najednou se ocitli v ohromném jeskynním prostoru s černým, pradávným jezírkem. Na protějším břehu zdvihlo jakési zvíře hlavu od tůně přehrazené vápencovým valem a od tlamy mu odkapávala voda; do světla hledělo naprosto bílýma, nevidoucíma očima – připomínaly pavoučí vajíčka.

CORMAC MCCARTHY, CESTA

překlad Jiří Hrubý

1

KREV

❄

Ve sněhu byly stopy krve.

Stál jsem asi dvacet metrů od parkoviště vedle malého obchůdku spotravinami asnažil se zaostřit ve slabém slunečním svitu, jenž protínal mraky. Srdce mi prudce bušilo anavzdory okolnímu chladu jsem cítil, jak se mi po zádech řine pot.

Příčina tohoto náhlého přívalu adrenalinu ležela přímo přede mnou.

Při vstupu do obchodu se válelo asi půl tuctu těl, jejichž krev ostře kontrastovala sbělostí sněhu. Možná jich tam bylo víc, pohřbených někde hlouběji.

Hlavou mi proběhlo, že bych se měl otočit autíkat odsud. Na to jsem však zašel příliš daleko.

Nedokázal jsem si představit, co je mohlo zabít. Že by ty příšery, jež vycházejí ztemnoty? Nebo někdo, koho připravily orozum, přesně jako Eda Harka?

Jedna věc mi byla jasná: jde ovraždu… když někdo umrzne, obyčejně při tom nekrvácí.

❄

Oobchodě UPennywise mi řekla Helga, sníž jsme trávili posledních několik týdnů– pro naši čtveřici to byly nejlepší dny od chvíle, co se spustila ta vánice.

Okrok jsem se přiblížil khromadě těl. Na nohou jsem měl sněžnice, které Helga vyhrabala ze skříně svého zesnulého manžela. Když ještě Calvin Thompson žil, byli častými návštěvníky místního lyžařského střediska Avery’sMills, atak Helga našla několik párů sněžnic, znichž se dva ukázaly jako použitelné. Vypadaly jako veliké proutěné tenisové rakety. Když jsem si je poprvé nazul avyšel vnich ven, ohromilo mě, jak moc usnadňují pohyb ve sněhu. Místo abych se do něj bořil až po pás, propadl jsem se vždy jen opár centimetrů. Nepostupoval jsem však tak rychle, jak bych si představoval, protože jsem si musel neustále dávat pozor, abych dostatečně zvedal nohy. Jinak bych spadl do sněhu, což už se mi párkrát povedlo. Pěkně mě to štvalo, protože jsem si utoho málem vyvrtnul kotník.

Vkapse krátkých džínů jsem měl malou pistoli– neptejte se jakou. Vystačil jsem si svědomím, že když stisknu spoušť, pistole vystřelí. Vrukou jsem třímal lyžařské hůlky, jež mi usnadňovaly pohyb touto zmrzlou pustinou. Ihůlky kdysi patřily Calvinu Thompsonovi.

Ačkoli slunce nepřinášelo žádné teplo, důležité bylo, že svítí. Zjistili jsme totiž, že ty stíny– nebo přízraky– světlu zrovna neholdují. Pořád jsme ještě nevěděli, co jsou ty příšery zač. Pojem přízraky mi vhlavě vytanul před několika dny, akdyž jsem ho párkrát použil během našich rozhovorů, postupně se uchytil.

Ve slovníku se píše, že přízrak je „duch či jemu podobný obraz člověka, obvykle spatřovaný před jeho smrtí– nebo krátce po smrti“. Jestli tohle není přesný popis toho, co na nás číhá tam venku, pak už nevím.

Byl jsem tam sám. Nikdo zostatních neměl ani tušení, že jsem opustil bezpečí Helžina domu. Šílené? Ano. Ale taky nezbytné.

Víte, asi před týdnem ajistou změnou jsem umýval nádobí po večeři, sestávající zbalených těstovin acroissantů, když ke mně přistoupila Helga. Ostatní si nás nevšímali. Stone právě vjídelně vyprávěl vtipnou historku otom, jak spolu sJonasem minulé léto hráli golf. Krátkou chodbou vedoucí do kuchyně se nesl smích Mikeyho aEleanor.

Trubky byly pochopitelně zmrzlé, ale my naštěstí vodu nepotřebovali. Měli jsme velkou zásobu balené, pár džbánků akonvici sfiltrem. Kdyby nám došla voda, stačí nabrat do kbelíku sníh, rozpustit ho auložit do lednice na pití, koupání amytí nádobí. Jistě, žádná sláva, ale fungovalo to. Byl bych radši, kdyby trubky nezmrzly, protože za těchto značně omezených apokalyptických podmínek jsme se koupali tak jednou za tři dny aumýt se houbou nám přišlo jako vrchol luxusu.

Zrovna jsem oplachoval vidličku, když jsem slyšel, jak se ke mně blíží kroky. Otočil jsem se aspatřil Helgu. Usmál jsem se na ni, ona můj úsměv neopětovala. Vypadala zachmuřeně amnohem starší než vposledních dvou dnech. Měla hlubší vrásky vobličeji, povadlé oči, dokonce ivlasy jako by jí prořídly. Myslel jsem, že si to jen namlouvám, ale zřetelné lysinky na hlavě mě přesvědčily, že nikoli.

„Helgo?“ oslovil jsem ji. „Co se děje?“

Helga potřásla hlavou, došla ke kuchyňské lince aopřela se oni lokty, zjevně úplně vyčerpaná. Nebylo by to nic nepochopitelného, protože na nás každou noc zvenku volaly ty přízraky. Ikdyž jsme se je snažili ignorovat, co to šlo, slyšet hlasy mrtvých příbuzných akamarádů by skolilo itoho nejrozumnějšího člověka na světě.

„Řeknu ti to na rovinu, Grady.“ Helga se na chvíli odmlčela azpříma se na mě zadívala. „Dochází nám jídlo.“

Upustil jsem vidličku, která spadla do nádoby smýdlovou vodou ashlasitým břinknutím dopadla na talíř. „Tak brzo? Myslel jsem, že máme ještě tak na dva tři týdny.“

Helga zavrtěla hlavou. „Spletla jsem se.“ Narovnala se, protřela si rukama obličej aznovu zavrtěla hlavou. „Ale houby, sakra. Prostě jsem lhala, Grady.“

„Lhala?“ zopakoval jsem nevěřícně.

„Pst!“ přerušila mě Helga. „Pro boha živýho, ticho, ať nás neslyší ostatní.“

Přikývl jsem avbřiše se mi rozlezl nepříjemný pocit, jako by mi nějaká kostnatá ruka sevřela vnitřnosti.

„Lhala jsem… protože jsem byla tak sama, co přišla ta vánice– teda vlastně co umřel Calv. Apak jste přišli vy čtyři. Nebyli jste šílení anepatřili ktěm divnejm duchům ajá se bála, že když vám řeknu, že tady skoro nic nemám, odejdete.“ Odkašlala si. „Nechci tady hrát na city, ani vás zatáhnout do něčeho, co nechcete, chápeš?“

Znovu jsem přikývl.

„Říkám ti to jen proto, že se mi zdáš ze všech nejrozumnější amohl bys mi pomoct jim to oznámit. Jdou za tebou, Grady, respektují tě. Copak já… Já jsem jen stará ženská, co vám poskytla přístřeší, když jste se ocitli na mém prahu.“

Pro samotu jsem měl pochopení. Moc dobře jsem ji poznal vměsících po požáru bytového domu, při němž zahynul ten chlapec. Ale stejně mě to naštvalo. Neměl jsem rád, když mi někdo lže, apřesně to Helga udělala. Naštěstí mě vztek brzy pustil.

Nepovažuji se za úplného blbce. Vím, že nebýt Helgy, byli bychom dávno mrtví, aačkoli jsme ji znali jen pár dní, bral jsem ji jako rodinu.

Arodina se osebe má starat.

Helga se mi najednou vrhla do náručí apevně mě objala. Její sebejistota aotrlost byly rázem fuč.

Stále ještě všoku jsem ji váhavě poplácal po zádech arukou cítil jednotlivé výstupky její páteře.

„Je mi to tak líto,“ špitla.

„To je dobrý,“ odpověděl jsem. „Zvládneme to.“

Helga se rozplakala atřaslavým hlasem pravila: „Umřeme hlady, avšechno je to moje vina.“

„Ne, neumřeme. Bude to dobrý.“ Odtrhl jsem se od Helgy aokrok ustoupil. „Kolik jídla nám teda zbývá?“

Znovu si odkašlala aotřela si slzy, jež jí stékaly po tvářích. „Moc ne…“

„Tak kolik?“ pobídl jsem ji.

„Na dva dny, možná na tři, když ho rozdělíme.“

„Ato taky uděláme,“ řekl jsem, ačkoli jsem se domníval, že to tak děláme celou dobu.

„Ostatním to opravdu ještě neříkej,“ prosila mě Helga.

„Zaslouží si to vědět,“ oponoval jsem.

„Už nikdy pro ně nebudu stejná jako dřív.“

„Všimnou si, že nám jídlo dochází,“ podotkl jsem. „Ařekl bych, že to nebude dlouho trvat.“

„Třeba nám jídlo nedojde,“ řekla Helga anapřímila se. Koutkem úst se začala mírně uculovat, až se jí rozzářil celý obličej. Jako by se vracela stará dobrá Helga.

Nakrčil jsem obočí asnažil se pochopit, kam míří. „Jak to myslíš?“

„Jsou tu další domy. Až vyjde slunce, můžeme se do nich pustit.“

„Jestli vyjde slunce,“ opravil jsem ji.

„Vydám se tam, jen co se rozední. Když vtěch domech nic nenajdu, půjdu do obchodu ve městě asi míli odsud. Vrátím se, naplním mrazák aspíž, aostatní se nic nedoví.“

„Ne,“ řekl jsem. „Stím, jak to teď venku vypadá, tam nikdo nepůjde, ani kdyby vylezlo slunce. Zvlastní zkušenosti vím, jak rychle se ty věci vrátí, když se slunce na chvíli schová.“

Helga pokračovala. „Ajá se tady zase vyznám, ale hlavně– umím si snimi poradit,“ řekla apoklepala na pažbu pistole, jež jí vyčuhovala zkapsy.

Usmál jsem se. „Já vím, Helgo. Prozatím na to zapomeňme aproberem to tak za dva dny.“

Zjídelny se dál ozýval smích. Bez pohledu ven byste nikdy neřekli, že nastal konec světa.

Stone se zrovna dostával kpointě svého vyprávění, kdy se opilý Jonas pokusil naskočit do rozjetého golfového vozíku. Jonas si svůj skok samozřejmě špatně načasoval adopadl břichem do písku. Vždycky když otom Stone vypráví, vynechá tu část, kde si Jonas rozbil obličej ogolfový míček, který tam někdo zapomněl, apravým dolním špičákem si roztrhl spodní ret. Prý si toho díky chlastu skoro nevšiml. Ten příběh jsem dokonale znal akdykoli jindy bych si ho znovu rád poslechl, ale teď to byl sotva měsíc, co Jonas umřel. Rána, kterou mi jeho skon zanechal na srdci, byla pořád příliš čerstvá. Zatraceně mi chyběl.

„Tak dobře,“ souhlasila Helga aotočila se kodchodu, „ale do téhle kaše jsem nás dostala já, tak nás zní taky sama vytáhnu.“ Nechala mě vkuchyni azmizela opatro výš.

Ještě tutéž noc, oněco později, když už všichni spali, jsem proklouzl ven aprohledal nejbližší dva domy, vyzbrojen baterkou apistolí jako nějaký zloděj. Do obou domů jsem se dostal snadno. Vprvním jsem našel jen psí žrádlo. Sebral jsem ho asám sebe se ptal, jestli to dojde tak daleko, že budeme muset jíst Purinu. Vydal jsem se do druhého domu. Stejně jako ten první byl itenhle liduprázdný, ačkoli se zdálo, že tam někdo vposledních pár měsících přebýval. Popelnice byla plná, na kuchyňském stole ležely noviny, na vratech do garáže visely klíčky od auta.

Prohledal jsem skříňky iledničku avylovil znich poslední kousky jídla: dvě balení zmrzlé slaniny, okoralý chléb, čtvrt sklenice burákového másla, sklenici jahodové marmelády (blééé), pár plechovek rajské polévky skuřetem anudlemi, několik lahví balené vody advoulitrovku Spritu.

Dohromady tedy nic moc. Ani zdaleka nám to nevystačí až do konce– pokud tohle vůbec někdy skončí. Strochou štěstí nám tohle vydrží tak na týden, ale každopádně nám to pomůže.

Na zpáteční cestě do Helžina domu mi bušilo srdce, oči těkaly na všechny strany. Nastražoval jsem uši, jestli nezaslechnu hlas toho mrtvého chlapce, když jsem si všiml, že se šedivými mraky prodírá slunce. Notnou chvíli jsem na něj zíral auvažoval, jestli mám pokoušet osud avydat se do obchodu ve městě. Jak jsem tam tak stál, mraky slunce pohltily aznovu jako by nastal soumrak. Rozhodl jsem se, že to zkusím jindy, šťastný, že má dnešní výprava dopadla tak dobře.

Vrátil jsem se dovnitř adával pozor, abych nikoho nevzbudil.

Svlékl jsem si několik vrstev oblečení, usadil se ke krbu anatáhl kněmu ruce. Na gauči za mnou chrápal Stone, zatímco Mikey, Eleanor aHelga spali nahoře. Vnaprostém tichu jsem občas zaslechl, jak Eleanor volá matku aotce. Oba byli mrtví. Táta zabil mámu ajá zabil jeho poté, co vzáchvatu zuřivosti, způsobeném těmi přízraky, zabil iJonase.

Přitiskl jsem si nohy na prsa azavřel oči.

Nad jezerem Prism Lake kvílel vítr aopíral se do domu. Zanedlouho jsem uslyšel, jak na mě volá ten mrtvý chlapec, zjevně rozesmutnělý ztoho, že mě promeškal.

„Odprejskni,“ zahuhlal jsem alehl si. „Koukej odprejsknout!“

❄

To všechno se odehrálo asi týden předtím, než jsem se znovu vydal ven, tentokrát do obchodu, před nímž jsem našel tu hromadu mrtvých těl. Asi všest ráno jsem si oblékl snad milion svetrů anakonec se nasoukal ido starého zimníku po Calvinu Thompsonovi. Byl mi úzký vramenou apáchl naftalínem, ale zato pořádně hřál, takže to nebylo nejhorší.

Když jsem se zapínal, uslyšel jsem klepání Stoneových berlí.

„Kam jdeš?“ zeptal se Stone. Vypadal bděle, jako by už chvíli nespal.

Snažil jsem se vytasit snějakou věrohodnou lží, ale marně. Jak už jsem říkal, Stonea jste jen tak neobelhali.

„Už pár dní tě slyším vstávat, Grady. Nejdřív jsem si říkal, že onic nejde, že se ti třeba zdál nějakej zlej sen, nebo se jdeš napít, vychcat– nebo tak něco. Ale pak jsem viděl, jak se díváš zokna aněco si píšeš, adošlo mi to… Jdeš ven, že jo?“ Stone skřípal zuby ačekal na odpověď.

„Před tebou nic neutajím, Stonelocku Holmesi, co?“ Můj ubohý pokus ovtip ho ani trochu nerozesmál, což nevěstilo nic dobrého. Sebral jsem tedy odvahu ařekl: „No tak jo, jdu ven sehnat nějaký jídlo. Helga mi řekla, že je ve městě obchod, jen pár mil odsud.“

„Grady, jít vtomhle ven je sebevražda. Ajít tam sám je hotová kokotina.“

„Když to neudělám, tak umřeme hlady.“

Stone přešel přes obývák do malé předsíně, kde jsem právě stál. „Proč si musíš furt hrát na hrdinu, Grady?“

„Jen chci, abychom přežili, než se to všechno přežene,“ vysvětlil jsem mu.

Stone se posadil na lavičku udveří, kde ležely všechny naše boty, azačal si jedny nazouvat.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

Stone se zarazil apřekvapeně na mě vzhlédl. „Co bys řek’, kámo? Nenechám tě tam jít samotnýho, abys slízl všechnu smetanu,“ odvětil azasmál se. „Ty poznámky, co sis psal, se týkají slunce, že jo? Zapisuješ si, kdy vychází ajak dlouho svítí, co?“

Stone měl zase pravdu. Nesmírně mu to pálilo. Ty poznámky jsem si ve skutečnosti psal velkou část týdne, ještě předtím, než mi Helga pověděla otom, že nám dochází jídlo.

Zjistil jsem, že když vyjde slunce, vydrží průměrně dvaadvacet minut. Nesvítí nijak jasně, ale stačí to, aby odradilo ty příšery.

Dvacet dva minut není moc dlouhá doba. Pochyboval jsem, že se za tak krátkou dobu dostanu do města, když je všude tolik sněhu, mrzne afučí prudký vítr. To všechno mě zbrzdí, ale proč stahovat kalhoty, když brod je ještě daleko? Ajá ho hodlal přebrodit sám.

„Stone, prostě půjdu sám. Tečka,“ řekl jsem.

„To teda nepůjdeš. Tečka,“ opáčil Stone. Už měl nazutou jednu botu azačal si obouvat druhou.

Věděl jsem, že Stonea tak snadno nepřesvědčím. Půjde se mnou do ledového království, kde na náš čekají přízraky, aby nás proměnily ve zběsilé stroje na zabíjení, nebo nás ubily našimi vlastními strachy. Ato jsem nechtěl. Radši tam umřu sám, než abych ssebou stáhl svého nejlepšího kamaráda. Takže jsem měl dvě možnosti: zmlátit Stonea do bezvědomí autíkat, než se probere, nebo… něco mnohem horšího.

Zvolil jsem druhou možnost, protože se mi zdála jako nejjistější způsob, jak ho udržet vbezpečí domu, ačkoli nejsem zrovna hrdý na to, že jsem to musel udělat.

Stone si právě zavazoval druhou botu. Odkašlal jsem si apodíval se mu zpříma do očí. „Kámo, jestli půjdeš se mnou, budeš mě akorát zdržovat.“

Stone zbledl aztváře mu spadla obvyklá sebedůvěra, jako vrstva odumřelé kůže. „Ach tak… no jo,“ pronesl skleslým hlasem, až mě píchlo usrdce. „Teď už to chápu.“

Strhl si boty ahodil je zpátky na hromadu. Pak se zvedl, prošel obývákem anechal mě osamotě. Cítil jsem se jako největší osel na světě.

Zabralo to, řekl jsem si, ahned se za to nenáviděl.

❄

Atak jsem se ocitl uhromady těl před obchodem. Nápis byl pro samý sníh asilnou vrstvu námrazy sotva čitelný. UPENNYWISE.

Nešlo mi do hlavy, proč by někdo obchod pojmenoval zrovna takhle. Okamžitě se mi vybavily příšerné výjevy zdětství.

Jak už jsem říkal, tehdy jsem trávil spoustu času ubabičky, které bylo celkem fuk, na co se dívám vtelevizi. Sama ji totiž uměla jen zapnout apřepínat mezi kanály.

Když jsem jí jednou řekl, že vosm večer– vdobě, kdy chodila spát– dávají dětský film olegračním klaunovi, dovolila mi dívat se. Zfilmu se vyklubala minisérie vycházející zKingovy knihy To, což byl pořádný nářez, který jsem si několikrát vzal zknihovny, ale nikdy nesebral odvahu se do něj začíst. Na každé zvíc než tisíce stránek na mě čekalo něco děsivého.

Nevím, jak jsem si mohl myslet, že bude lepší podívat se na film. Bylo mi asi jedenáct, takže ta minisérie vyšla víc než deset let předtím, zčehož si můj nedospělý mozek vyvodil, že půjde onějaký kýčovitý, předpotopní film. Můžu vás ujistit, že jsem se opravdu hodně spletl. Dodnes neotevřu koláček štěstí, aniž by mě napadlo, jestli vněm nenajdu veliké oko nebo umírající ptáče. Nebo když přecházím kanál, vždycky si představím, že zjeho útrob vzlétne červený balónek.

Jak asi víte, Pennywise je jméno klauna, kterého vadaptaci zroku 1990 ztvárnil Tim Curry. Toho jsem do té doby znal jen zrole přiblblého hotelového recepčního ze Sám doma 2: Ztracen vNew Yorku ataky jako majordoma ve filmu Stopa.

Pokud jsem tedy nebral jako zlé znamení tu hromadu mrtvol před večerkou, měl mě varovat její název– UPENNYWISE. Já už ale dávno nebyl tím vystrašeným jedenáctiletým klukem, nýbrž mužem, jemuž táhne na třicet, dochází mu čas ienergie apotřebuje se postarat odalší lidi.

Při chůzi jsem se opíral olyžařské hůlky. Chvíli trvalo, než jsem si zvykl na sněžnice, ale pak jsem díky nim postupoval mnohem rychleji. Sice ne dost rychle na to, že mi bylo vyměřeno jen dvaadvacet minut, ale přece.

Cesta sem mi zabrala celkem dvě hodiny, jen jsem si musel jednou najít úkryt. Asi vpolovině cesty po hlavní silnici vedoucí do města jsem našel statek, kde jsem se asi tři čtvrtě hodiny zdržel, než se zpoza mraků prodral paprsek slunce. Za celou dobu na mě nezavolal žádný ztěch hlasů.

Jak se zdálo, přízraky nebyly vševědoucí, neuměly prohlédnout skrz zeď, necítily mě. Díky bohu. Ne že by mi to pomyšlení nějak výrazně pomohlo nebo mě uchránilo před mrazem. Trochu pomohla bunda aněkolik vrstev oblečení, stejně jako čtyři stěny bránící zabijáckému větru, itak jsem se však zabořil do tvrdého sena apokusil se usnout, jednu ruku na rukojeti pistole, již jsem si vzal od Helgy. Spánek se pochopitelně nedostavil, což bylo vtěchto dnech běžné. Ještě se mi ani neprohřály nohy auž jsem šel dál.

Amrtvol. Všudypřítomných mrtvol.

Regály byly plné.