SLOVA A ZÁZRAKY

Original title: Worte und Wunder

by Ann-Sophie Kaiser

© 2021 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Nora Nimrichtrová, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3266-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-3267-8 (mobi)

ANN-SOPHIE KAISER

SLOVA A ZÁZRAKY

Román o osudech jednoho knihkupectví

Přeložila Nora Nimrichtrová

OBSAH

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

EPILOG

Pro mé prarodiče

PROLOG

„Tlustá krávo!“ – To za ní pokřikovali holky a kluci ze třídy, když byla malá. A jakmile se učitel při vyučování otočil k tabuli, dělali jí naschvály. Jejich hloupé řeči jí však odvahu nesebraly. Stejně jako pitomé a opovržlivé pohledy mladšího bratra Friedricha, když do noci seděla u stolu nad knížkou.

Ale to je teď minulost. Maturitu měla stejně v kapse a hlavu k prasknutí napěchovanou spoustou vědomostí, slov a příběhů.

Ruth stála v pozoru před otcem a všimla si, jak svraštil obočí.

Byl úplně klidný, jenom ukazováčkem pravé ruky poklepával na hromádku knih na pultě před sebou. Nahoře ležel Hitlerův Mein Kampf.

Matka tuhle knihu neměla ráda, nejraději by ji vyřadila z nabídky, to Ruth moc dobře věděla.

A tušil to i otec.

Samozřejmě se o tom nikdo ani slovem nezmínil. Vlastně se v té době vůbec moc nemluvilo. Upřímně promlouvaly vlastně už jen knížky. I proto je Ruth tak milovala.

Dodala si odvahu.

„Chtěla jsem s vámi mluvit o tom, jestli by nebylo lepší, abych začala chodit na obchodní školu.“

Otcovo zamračené čelo Ruth připomnělo bouřkově zataženou oblohu nad pustou krajinou.

„Ale třeba bych taky mohla nastoupit do učení v nějakém nakladatelství nebo jiném knihkupectví,“ dodala nejistě.

„Obchodní škola? Nakladatelství?“ Chvilku připomínal svého otce, Ruthina zesnulého dědečka. I ten byl knihkupcem. A ona měla pokračovat v tradici. Proto si tak trýznivě lámala hlavu s tím, co mělo přijít.

Ruth vyrostla mezi šustěním stránek a tlumeným praskáním hřbetů knih, v ovzduší prosyceném prachem a láskou k příběhům. Na rozdíl od obou svých mladších bratrů Friedricha a Georga, kteří se v obchodě ukázali jen zřídka, se ona vždycky poctivě snažila pochytit knihkupecké řemeslo a způsob vedení podniku a pomáhala, kde mohla.

„Chci mít to nejlepší vzdělání a naučit se všechno, co je třeba, aby se člověk mohl stát knihkupcem,“ pronesla trochu kurážněji.

To, o čem potají snila, by neprozradila nikomu, a už vůbec ne matce. Tohle knihkupectví jednoho dne povede.

Otec by to pochopil – byli si koneckonců podobní. Kdysi rozšířil malý krámek s knihami svého otce a proměnil ho ve skutečný palác literatury.

Žádné jiné knihkupectví v Berlíně nebylo tak hezké jako to Klingerových!

No, přinejmenším do té doby, než tak ostudně okleštili výběr knih.

„Ach tak.“ Teď se otcova tvář rozjasnila. Zdálo se, že se mu ulevilo, jako by mu konečně došlo, co po něm chce. „Na to přece žádnou obchodní školu nepotřebuješ, už teď jsi naše velká pomocnice. Není to proto, že je na té škole teď Willi? Ruth, nech toho kluka trochu dýchat.“

Ruth rozhořčeně zalapala po dechu. Tenhle rozhovor nemá s jejím kamarádem z dětství Willim vůbec nic společného! Pro otce byla odjakživa hotová věc, že se jednoho dne vezmou. A Ruth měla Williho opravdu ráda. Ale dnes šlo jen o ni.

„Á, kluci jdou.“ Otec se otočil.

Ruth rozladěně vyhlédla ven. Musí se Friedrich zjevit jako na potvoru právě teď?

Za výkladem si to kráčel mladší bratr v šiku spolužáků. Kluci se něčemu hihňali a se smíchem se strkali na chodníku. Georg, Friedrichovo dvojče, se držel mírně stranou. Vždycky působil, jako že si všude připadá nepatřičně. Mohl se mu ale někdo divit? Ruth nemohla kluky z Hitlerjugend vystát – byli to neomalení, hloupí klackové, kterými se Friedrich z nepochopitelných důvodů obklopil. Kromě slabomyslných žvástů toho moc nenamluvili. Nedávno si jeden z nich tropil žerty z Ruth jen proto, že má hebrejské jméno – přitom v jejím ročníku bylo jedno z nejoblíbenějších a Ruth ho milovala. Při sebelepší vůli nedokázala pochopit, proč jejímu otci při pohledu na Friedricha vždycky tak zaplane zrak. Přesně jako teď. Přitom právě byli uprostřed takového vážného rozhovoru.

Ruth se zase pokusila přilákat k sobě otcovu pozornost, ale v tom okamžiku se už bratr s kamarády rozloučil a vstoupil do obchodu, následován Georgem.

Ačkoliv byli dvojčata, Georg byl trochu vyšší než Friedrich. Všechno na něm působilo příliš přerostle, měl šlachovité paže a nohy a jako by nosil menší velikost oblečení. Vlastně celý svět se zdál být pro Georga malý. Teď postával v koutě celý nesvůj, s pažemi založenými na prsou a přešlapoval.

Ale stejně jako pro otce přestala existovat Ruth, jakmile se objevil Friedrich, ignoroval i mladšího syna.

„Pojď sem, Friedrichu, za chvíli k nám přijde na návštěvu někdo důležitý, koho ti chci představit,“ řekl otec.

„Ale já jsem chtěla…“ namítla Ruth, avšak otec ji hrubě přerušil. „Později, Ruth, jdi radši pomoct matce.“

Bezradně se rozhlédla. Od Georga se pomoc očekávat nedala, a tak Ruth vyhledala pohledem matku, která stála u pultu. Ta se na ni jen podívala a v očích měla směs soucitu a odevzdanosti. Matka byla úžasná knihkupkyně – i když v knihkupectví samozřejmě zastávala jen roli pomocné síly –, znala všechny knihy a vždycky intuitivně vycítila, co si její zákaznice a zákazníci přejí. Ruth obdivovala její eleganci a chytrost. A přesto si už dávno umínila, že se nikdy nenechá odstrkovat jako ona. Nikdy by jen mlčky nestrpěla, aby o ní rozhodoval někdo jiný.

„Ale je to důležité,“ trvala proto na svém Ruth. Pomalu dostávala vztek. Tak horoucně toužila si s otcem promluvit, a teď tohle.

Ale pak do obchodu kdosi vešel a otec okamžitě ožil. „Heinrichu, vítám tě!“

Nebyl to snad Heinrich Trebner? Ruth muže pozorovala. Otec se přednedávnem zmínil, že se do Schönebergu přistěhoval nový nakladatel, který by mohl trochu rozhýbat obchody. Odjakživa bylo důležité udržovat blízké styky s nakladateli, zprostředkovateli a antikváři. Za mužem nakukovalo do obchodu děvče, o pár let mladší než Ruth, s blond vlasy spletenými v copy. Ta dívka vypadala jako loutka a afektovaně se na Ruth usmála. Ruth jí úsměv upjatě oplatila. Nakladatel ji zajímal mnohem víc. Kdoví, třeba by k němu mohla do učení?

„Smím ti představit Friedricha, mého nejstaršího?“ Otec ho postrčil dopředu a Ruth otevřela pusu, aby něco namítla. Ze sourozenců byla přece nejstarší ona! A jako budoucí knihkupkyně by přece spíš ona měla být u toho. Friedricha obchod vůbec nezajímal. Ve svých patnácti letech měl v hlavě jenom holky.

„Ach, jak milé. Takže nástupce. Tohle je moje dcera Rosemarie.“ Muž popadl dívku za ruku. Roztomile na Ruthina bratra zamávala řasami, na což on odpověděl okouzlujícím úsměvem.

„No, tak půjdeme, ne?“ Otec už si vzal klobouk a otočil se k Ruth a matce. „Dohlédněte chvíli na obchod, my si tady s obchodním partnerem zajdeme na kávu.“

Nebyla to otázka. Ruth měla pocit, že co nevidět pukne zlostí. Její vzrušené očekávání bylo totam. Teď měla pocit, jako by jí ledová pěst sevřela prudce bijící srdce.

Otec už přidržoval návštěvníkovi dveře. Ale Trebner se ještě jednou otočil, jako by si až teď všiml, že tam jsou taky ony. „Bylo mi potěšením, dámy. Brzy na viděnou. Heil Hitler!“

A pak za muži zapadly dveře.

Jen Georg rozpačitě postával u vchodu a díval se za skupinkou, jako by nevěděl, která bije. Ruth to ale věděla. A do očí se jí draly slzy zklamání.

KAPITOLA 1

KVĚTEN 1948

Ruth otáčela vruce říšskou marku. Zvonek uvchodu právě utichl amalým okýnkem vedle dveří viděla ještě odcházet schouleného pana Hagenbrinka. Sdrahou knihou pod paží, kterou– zachmuřený jako vždycky– před chvílí koupil. Hůlka, oniž se opíral, vydávala na asfaltu klapavé zvuky. Srachotem avrčením kolem projel náklaďák plný Američanů. Pak vobchodě zase zavládlo ticho, když pomineme šustění stránek– paní Saalmannová seděla vsametovém křesle uvelkého okna alistovala vukázkovém výtisku.

Chodila sem skoro každý den anořila se do některé zknih. Na rozdíl od nabručeného pana Hagenbrinka, který aspoň pravidelně vysypal kasičku, aby si vKnihkupectví Klinger pořídil nový skvost– dnes to bylo první německé vydání Camusova Moru–, si paní Saalmannová nikdy nic nekoupila. Jen si od Ruth vždycky vyžádala nějakou knihu, kterou jak svážným výrazem tvrdila, si tentokrát určitě vezme, apotom se na několik hodin uvelebila vjediném křesle.

Za běžných okolností by nad tím Ruth vrtěla hlavou apřemýšlela, jak paní Saalmannové nenápadně naznačit, aby také občas přenechala jediné dobré místo uvelkého okna svýhledem do Kufsteinerovy ulice nějakému jinému zákazníkovi, nejlépe tomu, který by si také něco koupil. Aobvykle by ji od toho její až příliš přátelská švagrová Róza, jež někdy vobchodě vypomáhala, odrazovala amísto toho by si přisedla kpaní Saalmannové na kus řeči.

Ale Róza tu dnes nebyla. ARuth byla výjimečně dobře naladěná. Nehledě na to, že sem sotvakdy někdo další zavítal, vracela paní Saalmannová, soustředěně obracející stránky, tomuto malému, ztemnělému krámku něco zdřívějšího kouzla knihkupectví Klingerových.

Sobchodem, který Ruth znala ze svého dětství amládí, už měl pramálo společného. Přitom to nebylo tak dávno. Apřesto se mezitím odehrál celý život.

Tenkrát stál uokna prostorné místnosti celý regiment křesel, vždycky obsazených zákazníky ponořenými do čarokrásných knih– ane do těchhle dnešních humpoláckých ztuhého dřevitého papíru, které nevypadaly vůbec elegantně. Tenkrát to byly nádherné, vplátně vázané šperky. Vzduch byl vždycky mírně prosycený prachem, protože vůbec nestíhali uklízet velké prostory zadního skladu.

Ale to bylo předtím, než přišla válka avšechno proměnila vpopel asutiny, včetně obchodu Klingerových. Než Ruth začala vidět tatínka vjiném světle, než zmlkla její matka anež se Ruth ukvapeně vdala, místo aby dokončila školu, ačkoli vzápětí svého muže Williho ztratila ve válce, stejně jako bratra Friedricha anakonec iotce.

Svypětím sil zaháněla úzkost, která na ni teď dolehla.

Už nebyla dítě, ale dospělá žena, dvacet sedm let, matka malého chlapečka, apředevším žádný fantasta žijící minulostí. Ne, Ruth nesnila, naopak měla vize, které už dlouho uskutečňovala– znovu vybudovala obchod, jejž rodina vlastnila po několik generací. Už nehrálo roli, jestli by stím otec souhlasil nebo zda má dostatečné vzdělání. Až přijde hospodářský rozmach, což dřív či později zákonitě nastane, zažije knihkupectví nevídaný úspěch.

Bude to ale dlouhá cesta.

Ruth si ještě jednou prohlédla říšskou marku vdlani apotom otevřela pokladnu, aby ji přidala kostatním do přihrádky. Těžko uvěřit, že všechny tyhle zvonivé mince aohmatané bankovky brzo nebudou mít žádnou cenu. Přitom přesně to byl důvod Ruthina optimismu.

Ikdyž okupační mocnosti své plány samozřejmě přísně tajily, už několik týdnů kolovaly zvěsti, že brzy proběhne měnová reforma, která starou, nepotřebnou měnu zruší asnovou zase přijde naděje ahospodářský rozkvět.

Za současnou složitou hospodářskou situaci, ovlivňující knihkupectví, pochopitelně nemohla jen stará měna, kterou lidi beztak skoro nepoužívali.

Jídlo bylo stejně na příděl avydávalo se jen na potravinové lístky, takže nastřádaný poklad blyštivých říšských marek byl člověku kničemu. Avšechno ostatní bylo kdostání na černém trhu– ovšem ne za peníze, ale za cigarety.

Ano, itovárny byly po válce zničené, což velmi zbrzdilo knižní trh. Víc jak polovina tiskáren aknihařství byla vtroskách, Grafická čtvrť vLipsku, německém městě knihy, byla téměř srovnaná se zemí. Což tvrdě zasáhlo ije tady vBerlíně. Ktomu ještě nemilosrdné reparace ato, že Sověti ztováren odvezli stroje avšechno ostatní, co nebylo pevně přinýtované apřišroubované.

Ale už bylo tři roky po válce aRuth cítila vkostech, že se blíží obrat. To dá přece rozum. Protože Američani, kteří itady vBerlíně-Schönebergu měli hlavní slovo, taky přece určitě nemají vplánu Němce donekonečna krmit. Reparace můžou stejně zvládnout jen tehdy, když se zase hospodářství vzpamatuje.

Ateď jí zrovna tenhle většinou spíš mlčenlivý pan Hagenbrink definitivně potvrdil, že je její domněnka správná. Prý od jednoho bývalého kolegy zpráce, jehož neteř se provdala za Američana, slyšel, že do Západního Německa už začali expedovat tuny bankovek nové měny. Ruth na povídačky starého pána, kterými obyčejně prosakovala jen jeho nespokojenost, obvykle moc nedala, ale zokolí kní také doléhaly podobné zprávy, ana tolika fámách muselo být něco pravdy. Změny pociťovali vcelém Schönebergu.

Ruth bezděčně vyhlédla zokna směrem kobchodu se smíšeným zbožím na druhé straně Kufsteinerovy ulice. Tam už několik týdnů neměli nic jiného než mrkev abrambory– samozřejmě jen na lístky. Ruth bylo jasné, že Müllerovi, kteří obchod vedli, vsadili na stejnou strategii– teď, když už byla nová měna na spadnutí, zadržovali všechno cennější zboží, aby hned, jakmile budou mít lidi vruce nové bankovky, mohli naplnit výlohu nejvybranějšími kousky. Paní Müllerová byla koneckonců stejně mazaná obchodnice jako Ruth. Vjejím skladu se asi vršily konzervy sbroskvovým kompotem. Stejně jako vRuthině nejlepší knihy, které milovala iona sama ajež čekaly na onen přeslavný budoucí den, kdy konečně nastane obrat klepšímu.

Paní Saalmannová shlasitým šustěním listovala knihou atiše přitom vzdychala. Apaní Müllerová sklapla tabuli, na které ještě pořád stála dnešní nabídka zboží– pro dnešek bylo asi vyprodáno.

Ulicí se hnali dva kluci apaní Müllerovou skoro srazili. Ruth zavrtěla hlavou. Svému sedmiletému synu Petříkovi ajeho nejlepšímu kamarádu Lutzovi vtloukala do hlavy, že když si hrají na ulici, mají být ohleduplní. Pár chodců se jim muselo vyhnout, když se řítili po chodníku za kutálející se plechovkou. Petříkovi se ve větru divoce třepetaly tmavé vlasy, tváře mu hořely vzrušením aRuth viděla, jak mu rozvázané tkaničky skoro bičují lýtka. Lutzovi vlála zkalhot špinavá košile.

Ale co měla dělat, tady zknihkupectví na ty dva těžko mohla dohlédnout.

Její syn byl učiněný větroplach akamarád Lutz jakbysmet. Ruth by byla mnohem raději, kdyby zůstal uní vobchodě atrénoval čtení– byl koneckonců potomek knihkupecké rodiny sprastarou tradicí–, ale jestli je aspoň trochu šťastný, byla stím smířená. Válečných útrap už prožil dost.

Petřík byl naštěstí stejně houževnatý jako jeho matka. Přesto si zasloužil lepší dětství aRuth cítila zlost asmutek zároveň, že mu to nemohla dopřát. Oni všichni, celá její rodina, matka Alžběta, Ruthin bratr Georg, který se zválky vrátil, dokonce ipříšerná švagrová Róza– manželka padlého Ruthina bratra Friedricha– si zaslouží lepší život. Lepší budoucnost. ARuth se postará, aby ji měli.

Shlédla dolů, kde pořád ležel neotevřený balík od jejího dodavatele. Objednala si největší možné množství. Přesto to samozřejmě nestačilo, ještě platilo omezení spotřeby papíru akaždé nakladatelství dostávalo jen omezený příděl knih. Ale chtěla mít dostatečné zásoby, až budou mít lidi vrukou pořádné peníze. Knihy, které dostala, přednostně prodávala stálým zákazníkům nebo si je nechala.

Právě se chtěla sklonit azvednout bednu sknihami, aby je zanesla dozadu do příliš úzkého skladu, který sdílela sRóziným otcem Heinrichem Trebnerem– nakladatelem, jenž jim přenechal tyhle prostory, když zničili jejich starý sklad–, ale najednou se nade dveřmi rozezněl zvonek.

Róza trvala na svém, že takový zvoneček zútulňuje atmosféru vobchodě akromě toho hned ohlásí příchod nového zákazníka, což je praktické. ARuth sní musela výjimečně souhlasit.

Paní Saalmannová zaujatě zvedla hlavu azamžourala směrem ke vchodu.

Ve dveřích se objevila blonďatá hlava Ingrid, Lutzovy matky. „Ahoj Ruth! Kde lítají ti naši mrňaví lumpové?“

Ruth vyhlédla zokna amusela se zábleskem špatného svědomí konstatovat, že už po Petříkovi sLutzem není vidu ani slechu. Asi řádí někde na konci ulice ahrají si sostatními dětmi na honěnou. Nebo se už zase potulují někde mezi ruinami, které ještě pořád lemovaly berlínské ulice. To bylo nebezpečné, nejednou se nějaká zeď zřítila, uvolnily se cihly. Když si ti dva hráli tady unich, měla na ně trochu dohlédnout.

Ale Ingrid naštěstí nevypadala naštvaně, že Ruth dozor nad jejich syny zanedbala. Místo toho vešla do obchodu aopřela se opult.

„Kdepak je Róza? Chtěla jsem jí poděkovat za ten skvělej tip se sušenejma vajíčkama. Tyhle potravinový balíčky od Američanů jsou hezký adobrý, ale se spoustou věcí si prostě člověk neví rady.“

Ruth se pokoušela neobrátit oči vsloup. Róza neustále cpala lidem většinou nevyžádané tipy na všechno možné.

„Ta dnes nepřijde,“ odpověděla Ruth atěžkou knihu, kterou právě vyndala zbedny, zastrčila zase zpátky. Zásluhou švagrové sice našli vtéhle čtvrti nové místo pro jejich obchůdek, ale knihám moc nerozuměla– aRuth proto byla ráda, že vypomáhala jenom obden, nebo tu spíš jen tak postávala. Ikdyž se zdálo, že ji lidi mají rádi.

Dokonce ipaní Saalmannová, která jim se zájmem naslouchala, se zatvářila zklamaně. „To je škoda, že paní Klingerová dnes nepřijde!“

Ruth sebou lehce cukla jako vždycky, když švagrovou někdo nazval „paní Klingerovou“. Ale tak to prostě bylo, Róza se do rodiny přivdala, takže nosila jméno Klinger, zatímco Ruth ho už před léty odložila apřijala Williho příjmení Hohmannová. Apřesto se cítila jako jediná Klingerová, ta, která střeží rodinný odkaz, zatímco Róza ho podle ní nebyla hodna.

Krátce nato se ozvalo zašustění, protože paní Saalmannová se zase dala do listování.

Ingrid naštěstí změnila téma.

„Ty hele, já čuju na východě nějakou neplechu.“ Opřela se lokty opult. „Musím bejt vždycky ve vlaku dřív, protože pořád kontrolujou občanky,“ řekla asvraštila čelo. „Přitom musím sakra už vpět fachat vpekárně!“

Ingrid, jejíž muž byl těžce zraněn ve válce, se musela sama postarat orodinu, aproto přijala místo vjedné malé pekárně ve Friedrichshainu, protože tady vSchönebergu nemohla nic najít. Takoví pendleři, kteří přejížděli sem atam mezi západním avýchodním sektorem města, to měli pořád těžší.

„Netrklo tě, že by to mohlo souviset směnovou reformou? Nejdřív ty údajný pracovní úrazy na železnici ateď tohle? No ajasně, že Sověti jednoduše opustili Spojeneckou kontrolní radu. Tam to neskutečně vře!“

Ruth pokrčila rameny. Ano, měnová reforma byla ošemetné téma, které mezi okupačními mocnostmi jistě vyvolávalo napětí. ASověti vposledních měsících už začali chřestit zbraněmi.

„Ale Amíci nás určitě ochrání,“ řekla Ingrid apřejela rukou přes výtisk Hemingwaye nakladatelství Rowohlt. Tyhle takzvané levné brožované romány vnovinovém formátu aina novinovém papíře měla Ruth vždycky na pultě kdispozici. Těch padesát feniků si přece mohl dovolit skoro každý. Ruth vposledních letech prodávala především takové romány, ačkoliv bylo skličující, že dobrá literatura musela projíždět novinovými válci, místo aby se halila do ušlechtilého plátna.

„Země, která stvořila tak skvělý spisovatele, musí bejt strašně odvážná astatečná, nemyslíš?“ řekla Ingrid snadšením vhlase.

Většina lidí se kokupantům, ať už to byli Američani, nebo Sověti, stavěla ještě pořád nanejvýš nedůvěřivě. Ale Ingrid začala vposlední době pro Američany horovat. Ruth se zdálo, že je to trošku naivní. Ne náhodou Američani po válce přednostně dodávali papír především těm nakladatelstvím, která uváděla americké autory. Azáměrně vybrali ty, již svou zemi představovali vpříznivém světle. Kromě toho literatura, ať už sebedůležitější, nebyla všechno.

„Německo už taky zrodilo spoustu dobrých spisovatelů. Apomohlo nám to?“ zeptala se Ruth suše, což Ingrid uhasilo plamínky vočích.

„Máš pravdu,“ řekla zkroušeně. „No dobře, tak já se kouknu po těch našich milovanejch ďáblících. Zatím ahoj, Ruth!“

Anež Ruth stačila odpovědět, Ingrid byla za dveřmi.

Ruth si chvíli vyčítala, že byla trochu necitlivá. Kdyby tu byla Róza, Ingrid by si ještě určitě chvíli povídala. Ale co naplat, Ruth byla prostě jiná. Vknihách se vyznala skvěle, ovšem slidmi acitovými záležitostmi to bylo trochu těžší. Jenže kdo jí to mohl po všech těch strašlivých letech zazlívat? Ařečmi by knihkupectví jeho bývalou slávu nevrátila, na to bylo potřeba mít smysl pro kšeft.

Možná proto, že Ingrid venku halekala Lutzovo jméno, paní Saalmannová spovzdechy vstala ana svých krátkých nohách se belhala kpultu.

„Myslím, že to není nic pro mě,“ řekla celkem nepřekvapivě apoložila drahý svazek orenesančním umění na pult. „Možná příště.“

Ruth musela potlačit povzdech. Ale dnes už skousla tolik podivínů, že ji tahle ženská nerozhodí.

„Samozřejmě, paní Saalmannová. Zatím na shledanou!“

„Pozdravujte ode mě vaši milou švagrovou,“ řekla paní Saalmannová apak zamířila ke dveřím.

„Vyřídím,“ zamumlala si Ruth pro sebe. Při pomyšlení na Rózu dostala špatnou náladu, přitom byla vlastně dneska docela optimistická. Nejlepší bude, když rychle začne sdnešním účetnictvím. Ano, aměla by se taky porozhlédnout po Petříkovi. Venku se zatáhlo.

Róza seděla na posteli anaslouchala zvukům zobývacího pokoje. Trochu se nudila. Už dočetla svůj oblíbený časopis Constanze, který teď zmuchlaný ležel vedle ní. Asvetr, jejž přeplétala pro Petříka zFriedrichova starého, dokončila včera vnoci. Teď si vylepšovala oblíbené šaty. Spíš ale naslouchala zvukům za dveřmi, kde jako by něco zaslechla. Avážně, krátce nato vletěl do chodby Petřík. Musel to být on, syn švagrové Ruth byl koneckonců jediné dítě vdomácnosti azpůsob, jakým vždycky při běhu bouchal rukama do stěn, byl pro toho neposedného klučinu typický.

Róza se usmála. Na to čekala, vždyť vbytě Klingerových byl Petřík jediný, kdo sní trávil čas. Ikdyž to znělo hořce, Róza nebyla zatrpklá, vždycky viděla věci zlepší stránky. Ipo všech těch letech strávených vdomácnosti Klingerových, ve druhém patře starého berlínského činžáku, si připadala spíš jako cizinec, jakýsi vetřelec.

Alžběta Klingerová, hlava rodiny, se kní sice chovala skutečně laskavě, ale starší žena žila vústraní abyla podobně uzavřená jako Ruth, se kterou by se Róza tak ráda spřátelila. Copak si vždycky nepřála sestru?

Vněco takového doufala, když se ke Klingerovým stěhovala, tenkrát jako mladičká osmnáctiletá dívka, po uši zamilovaná do šarmantního Friedricha. Klingerovi jí vždycky připadali jako nerozlučně semknutá rodina apřesně to Rózu tak přitahovalo. Unich doma se skoro nemluvilo, otec matku nikdy doopravdy neuznával, což se zlepšilo teprve vposledních letech. Ale otec Klinger– Friedrich starší– jí dokonce hned dovolil pomáhat vrodinném knihkupectví.

Róza si ještě přesně vybavovala okamžik, když knim poprvé přišla. Doprovázela svého otce, kterému chtěli Klingerovi ukázat obchod. Stála vzákrytu za ním apokoušela se něco zahlédnout přes jeho široká ramena. Tam spatřila Ruth, opár let starší než ona aotolik dospělejší, která měla napilno za pultem. Jak jí Róza záviděla! Vypadala tak sebevědomě! Ten samý den Róza poznala iFriedricha ajeho dvojvaječné dvojče Georga.

Celá rodina Klingerových jí připadala svorná ajednotná– otec amatka Klingerovi vedli úžasné knihkupectví ajejich tři děti vyrostly mezi všemi těmi nádhernými knihami.

Rózino nejhoroucnější přání bylo knim patřit. Aopár let později se to opravdu stalo.

Ale radostný ruch vobchodě brzy ustal, neboť jeho hlava, Friedrich Klinger starší, zahynul při bombardování města, které stálo život tolik Berlíňanů. IRózin Friedrich zmizel ve válce aona dál žila vtéhle rodině, kde zavládlo ticho.

No, aspoň tu byl malý Petřík, její opravdová radost, aproto Róza rychle vzala hotový svetr aotevřela dveře. Chtěla vědět, jestli mu její nejnovější dílko padne stejně dobře jako kalhoty, které mu nedávno přešila.

Ale Petřík už na chodbě nebyl. Róza vrhla pohled na Alžbětiny dveře, které byly tak často zavřené, stejně jako ty uRuthina aPetříkova pokoje. Ruth už asi byla vobchodě. Úplně na konci chodby byl Georgův pokojík, sdveřmi většinou dokořán, protože nikdy nebyl doma. Na rozdíl od Rózina manžela Friedricha aRuthina muže Williho se Georg zválky vrátil, ale byl skoro pořád pryč. Róza vůbec nevěděla, kde se celý den toulá. Přitom by se taky sním tak ráda sblížila. Nakonec to bylo mladší dvojče jejího muže, její nebližší spojení sFriedrichem. Ale Georg se Róze vyhýbal, jako by měla nakažlivou nemoc.

Róza vzdychla apak opravdu zaslechla Petříkův hlas, který vycházel zmalé kuchyňky vpravo od jejího pokoje. Naštěstí tu ještě je! Za chvilku musí do školy, ale snad bude mít čas na pár slov.

Do chodby opět pronikl jeho hlas. Mluví sněkým? Róza naslouchala apotom uslyšela sice tlumenou, ale odpověď. Není to snad Georg? Musí to být on, vždyť vdomě jiný muž není. Nechápala to. Georg se většinou vracel až pozdě vnoci, bůhví odkud, ahned brzy ráno se zase vytratil.

Petřík se opravdu klátil uvelkého kuchyňského stolu, zatímco jeho strýc seděl umalého okna svýhledem na dvůr aotáčel knoflíky rádia.

Když Róza vstoupila, Georg ji ignoroval, jak se dalo čekat. Ale Petřík hned zvedl hlavu.

„Strýc Georg opravuje rádio,“ vysvětlil jí chlapec apak zase stočil zrak ke Georgovi, který soustředěně svíral rty.

„Nevěděla jsem, že je pokažené,“ řekla Róza aopřela se osporák. Copak včera neslyšela vysílání stanice RIAS? Někdy naladila iamerické vojenské rádio AFN. Tam vysílali docela rajcovní hudbu, jejíž rytmus se Róze líbil.

„Včera večer jsem ho shodil,“ přiznal se zkroušeně Petřík.

„To nevadí, špunte, hned to bude.“

Byl to vážně Georg. Róza ho slyšela mluvit tak zřídka, až tomu skoro nemohla věřit. Hlavně ne vjejí přítomnosti. Ikdyž si Georg sFriedrichem byli zjevem hodně podobní, měli rozdílné hlasy. Aspoň jak si Róza Friedrichův hlas pamatuje. Byl hlubší arozhodnější. Georgův zněl, jako by si nebyl jistý jediným svým slovem, jako by věty ještě nejdřív chvíli zvažoval, než se odhodlal vřeči pokračovat.

Za to, že Georg působil tak bojácně auťápnutě, mohla možná iválka, okteré od chvíle, co se vrátil, nepromluvil. Ale jak si Róza vzpomínala, spíš odtažitý byl odjakživa. Když se jí Friedrich při jedné zjejích návštěv zeptal, jestli si sním nechce vyjít, Georg stál za bratrovými zády azdálo se, že ji nebere na vědomí. Ato se dodnes nezměnilo.

„Tak, aje to!“

Zrádia se ozvalo zachrastění apotom hlas zprávaře: „Tady je RIAS Berlín– svobodný hlas svobodného světa.“

„Vidíš, zase funguje.“

Georg se na Petříka mírně usmál azeslabil zvuk. Úsměv se mu vočích neodrazil, ale něco vjeho tváři se proměnilo, jeho výraz ožil atemné kruhy pod očima trochu vybledly. Vypadal trochu jako Friedrich, který byl vždycky rozesmátý.

Róza si odkašlala. Najednou měla knedlík vkrku.

„Ty nemusíš do školy, Petříku?“

„No jo, to je fakt.“

Chlapec rychle vyskočil azačal sbírat věci, které ležely rozházené okolo: šála na kuchyňském stole, bunda na šatníku aboty každá jinde. Róze se vkradl úsměv na rty. Měla toho rošťáka, jeho pihy anespoutanost, ráda.

„Dnes večer udělám krupicovou kaši, jo?“

Petřík se na ni podíval kulatýma očima. Na rozdíl od všech členů rodiny Klingerových, kteří byli modroocí bruneti, on měl jako jediný hnědé oči avlasy skoro černé. Možná dědictví po otci Willim, kterého Róza poznala jen zběžně. Byl to další zdůvodů, které ji kPetříkovi táhly– nebyla jediná, kdo se vymykal.

Rózu napadlo, že mu ještě rychle zkusí svetr, ale pak tu myšlenku zavrhla. To nespěchá.

Petřík přikývl auž byl venku ze dveří. Chodbou se rozléhala ozvěna jeho spěšných kroků.

Vkuchyni se rozhostilo nepříjemné ticho, jen rádio tiše trylkovalo. Róza si až příliš uvědomovala Georgovu přítomnost. Určitě každou chvíli vstane arychle se vytratí. Tak to bylo vždycky.

Ale ne, tentokrát jí tak rychle nevyklouzne! Nemůže pro něj přece být dobré, že pořád zalézá do své šnečí ulity– ať už vhrůzných válečných časech zažil cokoliv.

Tak se rychle otočila, natáhla se po malém čajníku, postavila ho na sporák ahledala zapalovač plynu.

„Chtěl bys taky meltu? Dokážu ji uvařit tak, že vůbec nechutná špatně,“ pronesla přes rameno jakoby mimochodem apokoušela se na Georga nedívat. Jen ho nevylekat, říkala si Róza. Skoro tajila dech, jako by mluvila na plaché zvíře.

Georg mlčel apak si celý nesvůj odkašlal.

„Musím za chvíli jít anechci ti přidělávat práci,“ řekl nakonec.

„Ale co, stejně bych si vařila pro sebe,“ lhala Róza.

Teď se na svého švagra opatrně ohlédla ajejich pohledy se poprvé za dnešní den setkaly.

Georg přikývl. Větší ústupek po něm ani chtít nemohla.

Róza rychle nasypala směs do konvice. Tenhle nápoj vážně vůbec neměl nic společného spravou, nádherně silnou kávou. Melta sice taky chutnala hořce, ale méně kořenně, skoro moučně. Róza zjistila, že je mnohem lahodnější, když prášek trochu osmahne scukrem. Stím se samozřejmě muselo taky dost šetřit, ale stačila troška, aby měla náhražka lepší chuť.

Georg vážně zůstal sedět, ale ještě víc ztišil rádio azačal šustit novinami. Róze to na chvíli připomnělo staré časy. Tak by to vlastně mělo být: příjemné ráno vkuchyni, čerstvá káva aváhavé sluneční paprsky, zvenčí dopadající na okenní parapet sbylinkami, které tam pěstovala.

Konvice zapískala aRóza nalila meltu. Pach náhražky sice trochu rozptýlil její fantazii, protože pravá káva samozřejmě voněla jinak, ale chvilku měla stejně pocit, že sní. Vjejí představě by za ní seděl Friedrich, ne Georg, ahezky by se na ni díval.

Róza zamrkala. Často na Friedricha myslela, dokonce sním mluvila avlastně se nikdy nevzdala naděje, že se jednoho dne vrátí, atakhle spolu mohli být ve spojení. Protože třeba cítil, že na něj vzpomíná, ať už byl kdekoliv. Apřesto ji někdy ta myšlenka tížila jako balvan na hrudi. Zatímco ostatní ženy už dávno obdržely od Červeného kříže zprávy osvých nejbližších, kteří byli vruských zajateckých táborech, nebo aspoň věděly, kde se zdržují, oFriedrichovi ani oRuthině muži Willim neměly žádné zprávy. Ale zatímco se zdálo, že pro Ruth je tím záležitost uzavřená– nikdy oWillim nemluvila, zdálo se, že je to pro ni minulost–, Róza se stím smířit nehodlala. Nechtěla se vzdávat svých snů.

Róza se otočila asamozřejmě to nebyl Friedrich, ale Georg, který tam seděl aneklidně ji pozoroval, jako by plaché zvíře byla ona, ane on.

Postavila šálek před něj na stůl.

„Děkuju,“ řekl Georg aopatrně se napil.

Róza snapětím pozorovala jeho výraz.

„Trocha mléka by neškodila, ale bohužel zrovna žádné nemáme,“ řekla omluvně.

„Mohl bych ho někde zkusit sehnat.“ Georg na ni ještě pořád hleděl tím číhavým pohledem, trochu bojácně. Ale díval se na ni ato už byla velká věc.

„To… by bylo skvělý,“ řekla Róza opatrně.

Askutečně, teď se na ni dokonce usmál.

Ochvíli později se zase zachmuřil. „Už musím jít.“

Ještě se zhluboka napil zšálku, složil noviny avstal. Róza vrhla kradmý pohled na titulní stranu.

„Ty čteš Berliner Zeitung?“ zeptala se překvapeně. „Není to zakázané?“ Pokud Róza věděla, od dubna všechny časopisy ze sovětské zóny vzápadních sektorech přinejmenším neviděli rádi.

„Je zvýchodu,“ odpověděl Georg už vestoje aznovu mu na rtech zahrál mírný úsměv. Ale potom se otočil azmizel zkuchyně, než Róza stačila odpovědět.

Zůstala stát usporáku steplou meltou vdlaních. Cítila se trochu rozechvělá. Zatímco zní opadalo napětí, teprve teď si uvědomila, jak pro ni bylo rozčilující být sGeorgem vkuchyni. Tak si přála, aby sní mluvil! Ateď, když to nastalo, měla pocit malého vítězství.

Anapověděl jí, kde se celé dny toulá.

„Takže na východě,“ zamumlala si Róza pro sebe. To bylo zajímavé. Možná by se mohla dozvědět ještě víc.

Lore seděla na svém malém kufříku ana chvíli zavřela oči, okolo ní vládl čilý ruch. Byla vyčerpaná dlouhou chůzí, ne, vlastně byla unavená už dnes ráno, když jí Renate Schmidtová sdělila tu jobovku. „Unás už nemůžeš zůstat, Lore,“ řekla aani se jí nepodívala do očí, ale na bílou zástěru, do které si utírala své beztak už dávno čisté ruce.

Lore seděla neschopná slova vkuchyni, na klíně nejmladší dítě Schmidtových, malou Hildegardu. Azatímco ta blaženě bryndala kaši, Lore otevřela azavřela pusu apak přikývla.

Protože co na to taky mohla říct? Astejně ji to zase tak moc nepřekvapilo. Schmidtovi ji přijali jen proto, že měli pocit, že to dluží Lořině matce– zdávného přátelství. Ale přátelství bylo po válce jen zboží somezenou hodnotou, jak byla Lore nucena rychle zjistit. Od začátku cítila, že ji Renate Schmidtová ve skutečnosti nemohla vystát. Bylo jí jasné, že se chopí první příležitosti, aby se jí zase zbavila. To, že stím tak dlouho vyčkávala, bylo udivující adůvodem pravděpodobně nebylo jen to, že malá Hildegarda Lore zbožňovala apořád si sní chtěla hrát, ale především její kontakty sčerným trhem. Takové, které dnes ráno použila jako záminku, aby Lore vyhodila. Nebo spíš to, že Lore se nejen vyznala vhandlování, ale uměla ijednat sAmeričany. Díky tomu sice Hildegarda mohla občas zanořit zoubky do kousku čokolády Hershey’s, ale také to vedlo ktomu, že se onich začalo vulici poklidného Steglitzu šeptat. Apomluvy Renate Schmidtová nestrpěla.

Závan větru rozcuchal Lore vlasy. Otevřela oči. Tady, nedaleko stanice Bahnhof Zoo, kolem ní proudily davy lidí. Ovzduší bylo prosycené živým hovorem, zvukem klapajících podpatků, křikem dětí. Ale nikdo si jí nevšímal. ALore byla ráda. Aspoň nebyla terčem hloupých poznámek.

„Veroniko, děkuji pěkně“– tuhle nadávku dnes ráno sice Renate Schmidtová před svou nejmladší použít nechtěla, to Lore cítila, ale oto se už stejně dávno postarali jejich sousedi. Několikrát Lore označili za americkou děvku. Jednou na ni dokonce na ulici plivli! Ato všechno jen proto, že chtěla prospět Schmidtovým azasloužit si jejich přízeň, takže neměla na výběr. Přitom zdaleka nebyla jediná. Spousta mladých žen se důvěrně spřátelila sAmeričany, aby si přilepšily, azašly přitom mnohem dál než Lore. Akdyž se toho opravdu odvážily, zajistily si VD, veneral disease, jak Američané nazývali obávané pohlavní choroby, zčehož vzniklo posměšné označení „Veroniko, děkuji pěkně“, nikoho to nezajímalo.

Až teď, když si Lore udělala chvilku pauzu aposadila se na kufřík se vším, co jí zbylo, si uvědomila, jaký pořád ještě kvůli vyhazovu od Schmidtových cítí vztek, ať už ho čekala, nebo ne. Když stála oněmělá před domem Schmidtových apotlačovala slzy, umínila si, že jí za ten pláč nestojí. Stejně by se od nich za nějaký čas sama odstěhovala. Vlastně by jim měla být téměř vděčná! Vposledních měsících, skoro letech, byla nucena zamést pod práh důvod, proč sem doopravdy přišla, příliš ji zaměstnávala touha být vděčnou schovankou Schmidtových. Ato se teď konečně mohlo změnit.

Apřesto byla zklamaná, apředevším vyčerpaná.

Bude se muset poohlédnout po novém přístřeší. Trochu peněz jí ještě zbylo, takže se mohla vpohodě ubytovat na jeden dva dny vnějakém penzionu. Kromě toho měla spousta podniků vBerlíně otevřeno nonstop apočasí už bylo teplejší. Poradí si hravě, zatím to zvládla vždycky. Ale musela si dát malou oddechovou přestávku. Aktomu si dnes vybrala Bahnhof Zoo.

Lore bloudila pohledem po šedém asfaltu.

Během té dlouhé doby života vBerlíně si vytvořila rituál, že když si chtěla srovnat myšlenky, zašla na místa, kde se odehrával děj jejích nejoblíbenějších berlínských knih. Byl to příjemný způsob, jak poznávat město. Ale na tomhle místě ze zamilované knížky ještě nikdy nebyla– jako by tušila, že opravdu těžké časy teprve přijdou.

Za Lore se ozýval rachot, asi přijel vlak, anad hlavou jí křídly zapleskal holub.

Bylo to tady, na Bahnhof Zoo, kde začal Emil pronásledovat zloděje. Stejně jako Lore byl vBerlíně krátce amusel si nejdřív na velkoměsto zvyknout. Ze stanice Bahnhof Zoo, kterou popsal Erich Kästner vknize Emil adetektivové, už dnes ale mnoho nezůstalo. Místo se podobalo měsíční krajině plné kráterů, přesto tu panoval čilý ruch azdálo se, že lidé si nesčetných ruin, lemujících nádraží jako pahýly stromů, nebo zbořeniště Pamětního kostela, který se vdálce rozšklebený ahranatý vypínal knebi, vůbec nevšímají.

Ale Lore stejně nečekala, že to bude na místech zberlínských knih Ericha Kästnera, které odjakživa milovala, vypadat jako tenkrát. Na to už po cestě sem viděla příliš mnoho neštěstí. Krátce po válce si sbalila kufřík, opustila Magdeburg apokusila se chytit vlak do Berlína.

Na nádraží už byla tlačenice. Celé Německo bylo vpohybu, skoro nikdo nebyl po válce tam, kde být měl nebo chtěl: uprchlíci, lidé zrozbombardovaných domů, navrátilci zválky, vdovy asirotci jako Lore. Vlaky byly tak nacpané, že někteří byli nuceni cestovat na střeše. Vlak musel pořád zastavovat, protože chyběly koleje, aLore opakovaně nezbývalo nic jiného než některé úseky zdolávat pěšky. Až se po nějaké době dostala sem, do města, které už dávno nebylo Berlínem zKästnera.

Ale iLořin svět se změnil. Od chvíle, co její matku jednoho válečného dne pohřbily trosky zříceného domu, se všechno změnilo.

Lore byla ještě skoro dítě, nikdy neměla nikoho než matku astejně nepoznala stálý domov. Její maminka měla neklidnou krev apořád se stěhovaly.

Lore toho vživotě tolik ztratila. Ale stejně jako Kästnerův Emil se nevzdávala. Neuzavřela se do smutku, nenechala se rozežrat válkou.

Lore vstala. Oddechová pauza byla ukonce! Odhodlaně uchopila kufřík. Vposledních měsících byl oněco lehčí– matčiny stříbrné příbory směnila na černém trhu, stejně jako její pozlacené hodinky. Ale jeho obsah byl nekonečně cennější, aspoň pro ni. Anejvětší váhu mělo to, proč vůbec do Berlína přijela: matčin dopis, který vyhrabala zruin adokazoval, že po celá ta léta Lore obelhávala. To psaní bylo Lořiným hnacím motorem.

Ztohoto hlediska jí válka přece jenom něco přinesla– pravdu. Copak jí matka pořád nevyprávěla, že neví, kdo je Lořin otec? Její nikdy neodeslaný dopis dokazoval opak. „Máš dceru ažádám, aby ses oni náležitě postaral,“ stálo tam matčinou rukou.

Tato slova způsobila vLořině životě rozhodující obrat. Protože od chvíle, co si ty řádky přečetla, věděla, že někde tam venku– lépe řečeno někde vBerlíně– žije její otec. Nejdřív to byla Lořina domněnka. Vdopise totiž matka zmínila nějakou schůzku vBerlíně, kdy byla zřejmě počata. Bohužel nenapsala adresu, jen jméno.

Ato už taky bylo všechno, co Lore věděla osvém tajemném otci, omuži, od něhož si slibovala to, co si celý život přála, ale nikdy neměla– skutečnou rodinu.

Lore nebyla naivní, už dávno ne. Berlín byl obrovský avěděla, že spouhým jménem moc daleko nedojde. Úřady ainstituce, které už tu oběhala, jí nedokázaly pomoct. Spoustu údajů zničila válka, dokumenty shořely, registr obyvatel zmizel avětšině šlo jen oholé přežití. Iproto se Lore trochu odchýlila od své mise adala se do služeb Schmidtových. Uvědomila si, jak byl její plán vypátrat mezi takovým množstvím lidí jediného muže pošetilý.

Ale nastal čas zase sebrat odvahu anapřít své síly do něčeho smysluplného. Ikdyby měla oslovit každičkého Berlíňana!

Lore se rozhlédla, ještě jednou se podívala ke zřícenému Pamětnímu kostelu avzhlédla kholubům voblacích. Gustav shoukačkou, který pomáhal vrománu Emilovi, by se teď docela hodil. Ale zvládne to isama!

Lore pevněji sevřela držadlo kufru.

Bylo načase konečně vypátrat toho Friedricha Klingera.

Ruth se súlekem probudila. Bušilo jí srdce, měla zpocené ruce. Už zase noční můra.

Roztřesenými prsty sáhla vedle sebe. Tam ležel Petřík, její synek, atvrdě spal. Ruth se súlevou posadila. Ve slabém měsíčním světle pronikajícím skrze okno viděla chlapcovy zavřené oči atmavé vlasy na polštáři. Ruth se nad něho naklonila anaslouchala jeho dechu. Zdálo se, že klidně podřimuje. Opatrně natáhla ruku apohladila Petříka po hlavě. Měl tak jemné vlasy, šimraly ji mezi prsty. Chlapec něco zamumlal ze spaní aotočil se na druhou stranu.

Rozbušené srdce Ruth se zase pomalu utišovalo. Tenhle týden to nebyla první noční můra. Každou noc nemohla zamhouřit oko, akdyž ji pak přece jen přemohla únava, pronásledovaly ji sny avzpomínky na minulost.

Očem se jí dnes zdálo? To Ruth nedokázala úplně přesně říct, výjevy byly pomíchané anelogicky se prolínaly.

Ruth otevřela oči azaplašila přízraky. Byla tady, naživu, válka skončila aona měla úkol. Slabost si nemohla dovolit. To by neprospělo nikomu.

Ruth ještě jednou Petříka něžně pohladila po hlavě. Chlapec zase něco zamumlal ze spaní.

Rozsvítila apostavila se ke sporáku. Uvaří si meltu.

Ale ochvíli později do místnosti opravdu vstoupila Alžběta.

Ruth přikývla.

„Mám hodně práce vobchodě,“ řekla.