josef könig

Provazochodci

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

© Josef König, 2022

Cover © Kreativní bojovníci s. r. o., 2022

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3018-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-3019-3 (mobi)

josef könig

Provazochodci

Attention

Kniha není vhodná pro děti. Obsahuje peprnější výrazy, jednu procítěnou erotickou scénu, motivační citáty a kýčovitá hesla.

Apéritif

Během nových životních rozhodnutí jsem nešlápl pouze vedle, ale rozkročil jsem se takovým způsobem, až se mi prdel roztrhla po obvodu celého těla a s chutí mě pohltila. A než abych srazil půlky rychle k sobě, roztáhl jsem je ještě víc. Když prožívat, tak naplno.

Bon appétit.

Trailer

Očima unaveného lenochoda jsem znova proskenoval pána na druhé straně pultu. Už nějakou chvíli mi připadlo, že hýbe rty a snaží se něco říct. Protáhl jsem si po nečekané večerní procházce záda a snažil se pochytat co nejvíce čerstvého vzduchu proudícího do místnosti otevřenými dveřmi.

„Tak co to bude?“ zeptal se trpělivě napotřetí. Podíval se mi soucitně k nohám, jako by hledal mé odpočívající vědomí. „Vidíte mě?“ doplnil opatrně.

Zkušený chlapík.

„Vidím vás… parádně. Úplně celého. Komplet. I hlavu.“ Sice se mi maličko vlnil, ale byl tam.

„Tak vás tady konečně vítám. Trochu nás vaše návštěva překvapila, ale určitě vás nenecháme na suchu. Máme ty nejlepší kousky z okolí Velkých Němčic. Mohu doporučit extra suchý Sauvignon, který se nám letos extra povedl.“ Ukázal rozšafně za sebe na seřazenou rotu kohoutků, trčících ze stěny a označených jmenovkami nejrůznějších vín, a já jako bych zažil déjà vu.

Sauvignon? Už zase?

„Máte colu?“ odvětil stroze můj čerstvě odposlouchaný pražský přízvuk. Snažil jsem se mu co nejostřeji zadívat do očí.

„Pane, víno je králem léků. Ale když vás vidím, dejte si vodu. Ono každý lék je potřeba občas naředit čistou přírodou,“ držel si takt.

Bez síly k jakémukoliv odporu jsem kývl a nechal ho z kohoutku natočit průzračný půllitr. Vypadal, že ví, o čem mluví.

„Na účet podniku,“ postavil přede mne plnou sklenici vody. Šířka jeho úsměvu byla výmluvná až dost.

„Díky, hele… A mohl bych se vás zeptat?“

„Na konci místnosti za kotlem dveře vlevo. Ale jestli cítíte, že se potřebujete vyprázdnit spíš orálně, tak bych vás poprosil, jestli byste nešel ven. Tam to stáhnu hadicí. Uvnitř se s tím budu drbat půl hodiny a není to nic povzbuzujícího. Žena by taky nebyla ráda. Má maličko prudší povahu a její výbušnější stránku bych raději nechal odpočívat v pokoji,“ poprosil upřímně a nepřestával leštit jednu ze sklenic.

„Ne, ne, tyhle věci mám pod kontrolou. Já se chtěl zeptat… máte tady vlak? A vlastně, jak jsem tady dlouho?“ pokoušel jsem se znova poskládat dohromady časovou osu celého dne.

„Tohle je jen vesnička, pane. Vlakové nádraží u nás určitě nenajdete. A přišel jste asi před patnácti minutami.“

„Sám? Dorazil jsem sám? Nebyla tu přede mnou nějaká Francouzka?“ Většina mé vnitřní síly směřovala k udržení alespoň přijatelné artikulace. „Vyrazili jsme spolu, ale úplně netuším, jestli šla za mnou, nebo vepředu. Taková pěkná holka. Trochu jiná, jestli mi rozumíte. Ale Francouzku byste poznal, mluví jako kreténi,“ vzpomněl jsem si zničehonic na Shibi utíkající od autobusu.

„Popravdě, pane, jste tu zřejmě první host, se kterým jsem nechodil na základní školu.“ Doleštil jednu z barových sklenic. Jeho odpověď doprovodil srdečný smích za mými zády. Otočil jsem se, abych zkontroloval další tři milé hosty kolem jednoho ze dvou stolů.

Fakt malá hospoda.

„To vám sem víc lidí nechodí? Máte to tu pěkný. Malý, ale pěkný. I když trochu industriální… ty trubky, vrata a tak… ale fakt pěkný,“ ocenil jsem sady pracovních klíčů, šroubováků a kladiv na stěnách.

„No chodí, ale jak říkám, jen přátelé. A ty klíče se tady hodí. Občas je potřeba něco utáhnout.“

„Takže tady fakt nebyla?“ nenechal jsem se odbýt.

„Pane, opravdu tu nikdo nebyl. On k nám nikdo moc netrefí. Popravdě nás trochu překvapilo, že jste se tu ukázal vy. A mohu se zeptat, pardon za vlezlost, ale když už jste začal, ona se vám ztratila Francouzka?“

„Všichni se tak nějak ztratili… ale už v poledne… Můžete mi alespoň říct, kolik je hodin?“

„Bylo osm.“

Hlavou mi znova proběhla stále zamlžená rekapitulace poslední hodiny. Vím jasně, že jsem se probudil a vyrazil rovnou za opilým nosem. A ona? Běžela stejným směrem? Nikam jinam nemohla. Běžel jsem za ní? Nikde jsem si žádné odbočky nevšiml, musela jít stejnou trasou jako já. Předběhla mě? Přece jen jsem asi za chůze občas pospával.

„Jestli se jí něco stane, bude to pěknej průser,“ vydechl jsem s novou vlnou morální kocoviny.

Bolestivé vzpomínání na život jen o hodinu nazpět přerušil prokletý zvuk telefonu. Na druhý pokus se mi podařilo hovor zvednout.

„Dobrý den, pane šéf? Slyšíme se dobře? Tady Bobík, z vašeho bytu. Jen jsem se chtěl zeptat, jestli nemáte někde doma klíče od sklepa, potřebujeme se dostat k hlavnímu uzávěru vody. Trochu nám to tu zase teče a už tu byli z večerky v přízemí, kape jim voda na banány,“ vyhrkl šamanský hlas.

„Bobíku, do prdele, vy tam ještě jste? A jaký banány?“ už jsem si přestával brát servítky.

„Vydržte moment,“ naléhavost v jeho hlase vystřídala asi dvouminutová pauza. Nervózně jsem držel mobil u ucha. „Tak už jsme to zase zavřeli. Tak se mějte.“ Ještě než jsem stihl vykřičet další tisíce dotazů, položil mistr řemesla telefon.

Zvedl jsem obočí, pootevřel pusu a nasadil výraz smutného štěněte jako Nicolas Cage v každém jeho špatném filmu. Vlastně jako v každém jeho filmu.

„Vše v pořádku?“ zeptal se starostlivě trochu prošedivělý hostitel. Očividně se bavil.

„Vytopili jsme Vietnamce,“ odvětil jsem se vzdorem i rezignací v hlase.

Jeden ze stínů za mými zády povstal a položil mi ruku kolem ramen. „Máte zajímavý život, mladý muži,“ řekl a strčil mi pod nos panáka pálenky, „jak vás tu tak už nějakou chvíli pozorujeme. Tak si dejte. Zaprvé vám to už neublíží a zadruhé, zadruhé už je to asi všechno jedno, ne?“ řekl sympaticky a vrátil se zpátky ke stolu.

Ještě se mi ani nestihla usadit štiplavá chuť domácí hruškovice v krku a telefon se rozezvučel podruhé.

Tomis?

„Kde jsi, vole?“

Rozhlédl jsem se překvapeně kolem. „Ty jsi tu taky?“ Poznal jsem hlas kamaráda z autobusu.

„Kde?“

„No tady?!“

„Tobě už hrabe?“ zakřičel.

„Já už ani nevím.“

„Tohle nemá cenu. Mysli. Jsi šikula. Kam jsi šel?“ křičel na mě, abych ho přes startující motor karosy slyšel.

„Jak jako kam?“

„Tohle bude těžký. Soustřeď se. Když jsi vystoupil, šel jsi dopředu?“

„Já vždycky chodím dopředu,“ podařilo se mi rozesmát sám sebe.

„Idiote! Takže jsi šel dopředu? Opravdu? Když jsi vystoupil, šel jsi určitě dopředu?“

„Povídám, určitě dopředu,“ zopakoval jsem soustředěně.

„Jsi na silnici?“ ztrácel se mi.

„Ne, jsem v nějaké hospodě,“ v odpověď jsem sklidil hlasitý smích všech v místnosti.

Pán za barem už dávno doleštil sklenice a bavil se nejen mým přízvukem. Pomalu se naklonil a nadzvedl ukazováček, čímž si vynutil moji pozornost.

„Mladý, podroušený muži, nechci vás rušit během jistě důležitého hovoru, chci jen doplnit maličké upřesnění. Možná vám to pomůže v orientaci, aby vás vůbec někdo našel. Tohle opravdu není žádná hospoda ani restaurace. Jste u mě v garáži. Jste u mě doma! Pár kroků a koukali bychom spolu na televizi v obýváku.“

Znova jsem se rozhlédl a zkontroloval nářadí a rodinné fotky na zdech. Bylo tam vše, co potřebujete, když máte rádi svoji rodinu i své auto a nežijete v činžáku na kraji Vinohrad.

„Tomis, mám tu změnu situace. Zničehonic, chlape. Já už nejsem v restauraci!“

„Ty se někam přesunuješ?“

„Ne, proč?“

„Ty vole!“

„Tomis, já jsem prej v garáži. Fakt v nějaký garáži!“

„V garáži? Proč jsi v garáži?“

„Já nevím, ale je to tu fajn! Jsou tu fajn lidi,“ zredukoval jsem popis na minimum.

Kamaráda z dětství nová zápletka očividně nijak nevykolejila. „Poslouchej. A fakt pozorně. Rychle zaplať, nebo co se v garáži dělá, a jdi zpátky na silnici. Slyšíš? JDI ZPÁTKY NA SILNICI! A fofrem, my konečně jedeme. A jestli jsi šel dopředu, ty osle, určitě pojedeme kolem. Trochu přibrzdíme a nabereme tě. Jen se moc nemel, abys nespadl pod kola.“ Důraz na poslední větu mne maličko vyděsil.

Dal jsem mozku pár vteřin na zpracování nové informace a otočil jsem se na sympatického pana domácího za barem. „A to má tady každej v garáži sudy s vínem napojený na kohoutky?“

„Pane, nám tu teče víno i do vany,“ rozloučil se, vyprovodil mě z velkých dveří a pomohl mi zpět na silnici. „Tak hodně štěstí.“

Vyrovnávaje těžiště svého těla, jsem sledoval přijíždějící starou karosu, z jejíž otevřených dveří trčelo několik napnutých rukou. Zadržel jsem dech a zavřel oči. Koukat smrti do očí skrz zavřená víčka mi připadlo přijatelnější.

Prudké škubnutí. Dvě ruce mě chytily za bundu, další dvě za záda a jedna za nataženou pravici. Během vteřiny jsem ležel na Benoitovi uprostřed otevřených dveří v jedoucím autobusu.

„Hustě, Pražáčku… A teď tu tvoji Francouzku.“

1. Chapitre

Vreinkarnaci nevěřím

Nastěhoval jsem se do malého kutlochu na kraji Vinohrad. Městské části Prahy, která se sice tváří důležitě, ale ulice jsou tu od psů posrané stejně jako na Žižkově nebo na Palmovce. Možná tu narazíte na míň bezdomovců, ale za to může spíš absence laviček.

Vraťme se ale domů, konkrétně do mého nově pronajatého bytu. Lahodná jedna plus jednička. Páté patro ze šesti, skoro padesát metrů čtverečních. Vysoké stropy, původní historická dlažba vkuchyni, oprýskané parkety vobývacím pokoji aděsivé modré obložení skvětinovým vzorem vlehce provizorní koupelně. Miloval jsem svůj skoro podkrovní byt vponěkud seniorském stylu od prvního kroku přes práh.

Navíc poloha pro singl muže ideální. Centrum tramvají do dvaceti minut.

Tento klidný byt se měl stát základnou mého velkolepého příchodu do našeho jediného velkoměsta. Příchodu kluka zmalé vesnice, na kterého tu jistě čeká jen sláva abohatství. Ale ktomu až později.

Vobývacím pokoji jsem měl manželskou postel, skříň soblečením, malý stolek slevnou televizí austropu vrtuli pro rozhánění nedýchatelného vzduchu vletních vedrech. Největší bizarností však bylo dřevěné schodiště vedoucí podél stěny až ke stropu. Byt byl totiž původně dvoupatrový. Majitel, asi sedmdesátiletý sympatický dědula bydlící nade mnou, se někdy vdávné historii rozhodl dveře ve svém patře zazdít, strop zaslepit aspodní část původního mezonetu pronajímat. Patnáctimetrové schodiště zmasivu už neřešil. Po mém nastěhování se celkem nevšední designový prvek rychle proměnil vpánské skladiště postrádající řád. Pochopitelně.

Při hledání bytu jsem měl štěstí. Byl jsem první, kdo se na prohlídce ukázal, ana další zájemce už staroušek neměl dostatek seniorského elánu.

„Připadáš mi trochu jako já zamlada, ale vreinkarnaci nevěřím. Anavíc jsem ještě na živu, že. Jestli chceš, byt je tvůj,“ pronesl svtipem přes pevně přilepený umělý chrup, což jsem ocenil. „Lidé vdomě jsou velice spořádaní ato samé očekávají iod vás. Vedle vás je jen byt paní Konvičkové. Moc milá starší dáma vletech. Chodí oberlích, ale hlava jí funguje. Určitě se potkáte abudete si mít co říct. Má ráda mladé lidi. Asvoji kočku. Další sousedy nemáte. Jen chodbu aschodiště. Nad vámi bydlím já anějakého dupotu se bát rozhodně nemusíte. Sotva lezu. Pod vámi jsou Rainochovi, moc fajn křesťanská rodina. Jak říkám, je to hodně klidné bydlení,“ doplnil úvodem.

Štěstí číslo dvě– žádná kauce. Na účtu se mi totiž povalovalo neuvěřitelných dvanáct tisíc, což by pokrylo jeden nájem. Svoji nedostatečnou bonitu jsem však nedal ani na okamžik znát. Na vše jsem souhlasně kýval aočním kontaktem jsem nepřestával majitele bytu přesvědčovat osvých kvalitách ideálního podnájemníka.

„Tak já bych to bral, líbí se mi.“ Podali jsme si na konci prohlídky ruce, na kuchyňském stole podepsali potřebné papíry se stavem energií arozešli se do svých domovů. Tedy on šel. Já vyfasoval klíče azůstal poprvé doma. Idíky kamarádově půjčce dvaceti tisíc jsem se mohl soustředit na dva nejdůležitější měsíce ve svém životě. Dva měsíce nejistoty, během kterých jsem potřeboval najít přijatelně placenou práci, počkat na první výplatu, splatit dluhy avydělat si na další nájem ajídlo. Bonusový plán obsahoval najít si přítelkyni, jež mi do časového horizontu tří let porodí trojčata. Harmonogram nového života obsahoval samozřejmě inové známé, kteří mě naučí protahovat písmeno „í“ nejen ve slově pívo azároveň budou ze začátku shovívaví kvesničanovi zvykajícímu si na pražský kolorit svečerkami, sex shopy ahustou sítí veřejné dopravy.

Probudil jsem se lehce po obědě, jak by ne, Pražák si přece rád pospí! Alespoň mi to na Moravě všichni tvrdili ajiné informace jsem od svých vesnických sudiček nedostal. Aproč se jich nedržet, že? Rychlovarná konvice mi vyrobila levné kafe. Zapnul jsem počítač avrhl se do společnosti desítek inzerátů snabídkami práce vsuper mladém kolektivu, snezbytnými bonusy, mobilním telefonem ksoukromým účelům astravenkami.

Pecka, nikdy jsem stravenky neměl.

Sestavil jsem si zmého pohledu reprezentativní, ikdyž poněkud strohý životopis azačal ho pečlivě rozesílat na všechny strany. Udesátého inzerátu člověk zjistí, že už ani příliš nestuduje obsah své budoucí možné práce, natož aby si zapamatoval názvy firem. Atak jednoduše posílá. Jediným relevantním kritériem zůstal dojezd do půl hodiny apřijatelný příjem, což neměl být vmé situaci snutností vydělat alespoň pětadvacet tisíc čistého velký problém.

Před prvním odeslaným e-mailem jsem si samozřejmě načetl chytré online poučky, jak nejlépe získat práci. Prý musíte denně strávit nad procházením inzerátů areakcemi alespoň pět hodin. Upravovat své motivační dopisy přesně na míru každé firmě, měnit tón vyjadřování, vypíchnout vždy nejvhodnější zkušenosti– jednoduše řečeno– mazat med individuálně podle velikosti každé huby. Podle mě jsou však dané teorie dost přitažené za vlasy. Anebo mi jen lenost říká pane. Aco si budeme nalhávat… Za hodinu apůl jsem rozeslal snad třicet na písmenko stejných motivačních dopisů svyvoněným CV. Pravda je, že od desátého e-mailu vlastně ani moc nevím, kam putovaly.

Naplněn maximální mírou zadostiučinění, kolik jsem toho pro svoji budoucí kariéru udělal, vyrazil jsem spoloprázdnou peněženkou ochutnat kousek velkoměsta. Dal jsem si gyros vtortille, prošel si Václavské náměstí, Staromák, pořídil si pár selfie na Karlově mostě apak přes Malou Stranu lanovkou na Petřín. Plnými doušky jsem si užíval všechna ta místa, kam obyčejný Pražák nezabloudí, pokud vysloveně nemusí.

Další dny probíhaly vesměs podobně. Jen řecký fastfood střídaly stánky spizzou, známé promenády jsem vyměnil za nenápadnější uličky anáměstí. Deset obeslaných pracovních inzerátů denně ahurá do města. Prošmejdil jsem Dejvice, Karlín iLetnou avšude si užíval opojného pocitu anonymity. Nikdo divně nekoukal, nikoho jsem příliš nezajímal. Byl jsem všem tak nějak hezky uprdele. Roztažená křídla svobody mávala frekvencí šťastného moravského kolibříka. Praha mi ležela unohou. Navíc jsem objevil novou zálibu. Když vanonymním městě vystoupíte zřady stínů aprojevíte drobet sounáležitosti, okamžitě se vám dostane velkých díků. Apřitom stačily tak malé věci. Tu jsem převedl babičku přes silnici, tam podal spadlý tramvajový lístek nevidomému cestujícímu, onde hodil pár drobných žebrajícímu muži bez nohou. Nejspíš je měl, ale přípravu na svoji roli rozhodně neodflákl apět korun si zasloužil. Titěrné drobnosti pro Prahu, výsostný pocit pro neznámého muže toulajícího se ulicemi. Připadal jsem si jako tajemný superhrdina konající dobro. Město už si jistě šeptalo mé nové jméno. Hrdina Vorel, Vorelman, Borec Karel…

Óda na zmar

Nově nastavený kurz morálního kompasu jsem však vydržel následovat jen dva týdny. Děkovné úsměvy mých zachráněných spoluobčanů byly menší amenší, vypůjčené peníze mizely zúčtu adavy nových kamarádů se ke mně pořád nějak nehrnuly. Do toho všeho mi začaly pomalu chodit odpovědi na e-mailovou salvu žádostí opráci. Pochopitelně jsem si uvědomil onu nepřehlédnutelnou skutečnost. Opravdu jsem byl všem uprdele, ale už ne tak hezky. Jedna ovečka zmilionového stáda. Apracovní pohovory toho byly výkladní skříní.

„Dobrý den, vaše pořadové číslo je 8 938. Děkujeme za účast ve výběrovém řízení.“

„Mohl byste nám říct, jaké jsou vaše silné aslabé stránky?“

„Mohl byste nám říct, kde se vidíte za deset let?“

„Mohl byste nám říct, proč jste vysokou školu stradiční dobou trvání pět let studoval let osm? Byl jste se snad zdokonalovat na zahraničních stážích, nebo jste prostě většinu zkouškového prochlastal jako každý druhý student filozofické fakulty?“

„Máte děti?“

„Jíte děti?“

„Váš životopis vypadá velice zajímavě, ale tady vidím, že jste vminulém zaměstnání pracoval jen jeden rok? Mohla bych se zeptat, proč jste zfirmy odešel? Berete drogy, znásilňujete plyšová štěňátka nebo stále nemáte jasno osvém pohlaví?“

„Nejste černoch? Škoda…“

„Kdybych před vás položila papír, do jakého rohu byste se namaloval ajakou byste zvolil barvu pastelky? Poznáte barvy? Ajaké byste byl zvířátko?“

„Dobrý den, pane Vorel, rádi vás tu vidíme. Mohl byste se na chvíli posadit? Vyzvedne vás Hilda azavede do zasedací místnosti. Dáte si vodu, kafe nebo cokoliv, co nás moc nestojí? Cítím hovno? To jste vy? Nebo vaše bota?“

„Ještě než skončí první kolo pohovoru, mohl byste nám tu vyplnit pár testů? Psychotest, test analytického myšlení, test logického myšlení, test pracovní morálky, test sociálního myšlení, test HIV, akdybyste zvládl irozbor vody vpražských kanalizacích, budeme rádi. Vypracované materiály nechte na recepci pod vaším číslem. Na vše máte dvacet minut amoc děkujeme za návštěvu, my se vám ozveme.“

„Nejste debil?“

„Děkujeme, my se vám ozveme. Za první kolo pohovoru máte patnáctiprocentní slevu na masové koule vnašem bufetu. Hilda vám dá slevový poukaz.“

„Děkujeme, my se vám ozveme.“

„Neděkujeme, my se vám ozveme.“

„Neděkujeme, my se vám neozveme.“

„Neděkujeme, my se vám určitě neozveme.“

„Atu vodu si zaplatíte!“

Zpostele jsem se klasicky vysoukal kolem deváté. Nebylo potřeba nikam pospíchat, když ani za mnou zatím svět příliš nepospíchal.

Snídaně? Vlastně proč ne.

Často jsem si ji nedělal, stačilo kafe. Otevřel jsem lednici anechal svoji kreativní hlavu vymyslet, jaká dobrota přistane na polotvrdém rohlíku. Miluji pořady ovaření, ve kterých vám michelinský kuchař radí, jakou delikatesu uvařit ze zbytků domácí potravy, anakonec na talíř plácne chobotnici na víně sbatátovým pyré aflambovanými krevetami.

Uvařil jsem si pečivo svysočinou avrátil jsem se do horizontální polohy na gauči. Po cestě zkuchyně jsem musel překročit několik stále nevybalených krabic. Od nastěhování do bytu uplynuly teprve tři týdny ačlověk nemůže stíhat vše. Navíc mi zatím nedorazila ani žádná návštěva. Ajak všichni vědí, uklízí se hlavně pro hosty. Abych si do nového dne zvýšil sebevědomí, pustil jsem si jeden zprostoduchých soutěžních pořadů na Nově.

Škoda, že už nedávají Kolotoč. Ten by mě dostal hodně nahoru.

Telefon.

„Dobrý den, mluvím prosím sKarlem Vorlem?“ příjemný hlas překvapivě znal mé jméno.

„Ano?! To jsem já, sčím vám pomůžu?“ volil jsem familiární tón. Přece jen jsem si smnoha přívětivými lidmi za poslední týdny nevolal abyla šance, že mi volají snabídkou levnějšího tarifu.

„Tady Michaela Trnová zfirmy Ungrade. Posílal jste knám CV na námi poptávanou pozici aváš životopis izkušenosti nás velice zaujaly. Rádi bychom se svámi setkali osobně,“ spustila další zřady žen, která mě nejspíš po schůzce pošle ostupínek níže na schodišti společenské významnosti. Nabídka volných archaických MMS by možná měla větší smysl.

„Děkuju moc za zavolání,“ předstíral jsem radost malého dítěte, které si poprvé samo obulo boty před cestou do školky. „Kdy mám přijít? Nebo mi chcete poslat ještě nějaký domácí úkol?“ přešel jsem na vtipnější notu.

„Ne, nic vypracovávat nemusíte. Nám jde především ozájem avaši orientaci vobchodním prostředí. Ostatní vás naučíme. Anebo ne,“ zasmála se sympaticky nahlas. „Celkem na to pospícháme, nástup by byl prakticky ihned. Pokud byste tedy prošel sítem. Mohl byste zítra na Strossmayerově náměstí vHolešovicích? Měl byste takhle narychlo čas?“

„Moment prosím, podívám se do diáře.“ Chvíli jsem předstíral hledání volného místa vnabitém diáři, chvíli jsem předstíral nabitý program, chvíli jsem předstíral, že mám vůbec nějaký diář. Alespoň byl čas dojíst rohlík.

„Mám celkem volno, jen ráno do deseti mám už nějakou práci,“ upřesnil jsem svědomím, že se musím pražsky vyspat.

„Tak vjedenáct umě?“ navrhla laškovně.

„Tak vjedenáct uvás,“ zalaškovali jsme si.

„Tak super, těším se, mějte se krásně.“

Ráno