VILA NA BŘEHU

ELBCHAUSSEE

© Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2019

(Published with Aufbau Taschenbuch; »Aufbau Taschenbuch« is a trademark

of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Danica Bartošová, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3230-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-3231-9 (mobi)

Lena Johannson

VILA NA BŘEHU

ELBCHAUSSEE

přeložila Danica Bartošová

Kapitola 1

Jaro 1919

Frieda by si nikdy nepředstavovala, že slunce může v této krajině tak silně zářit. Sluneční paprsky ji oslepovaly, proto přivřela víčka a musela si oči dokonce zastřít rukama. Maminka by ji doma už dávno upozornila, aby si přes sebe něco přehodila. Její pokožka nesměla totiž ztratit svůj bělavý lesk, měla jasně svítit jako bílý porcelán. Maminka byla však v té chvíli daleko, a tak se Frieda cítila zcela svobodně. Tady jí kromě jemného větříku, který na Alsteru většinou vytvářel vlnky, nic nechybělo. Baldachýn listů obřích stromů rostoucích okolo plantáže poskytoval alespoň trochu stínu.

Na Friedině botě se usadil velký motýl. Prohlížela si jeho zbarvení. Přecházelo z tyrkysové třpytivé do tmavě modré barvy. Usmála se a zadívala se za ním, když motýl náhle vzlétl. Zamířil do mihotavého horkého vzduchu a ztratil se mezi vysokými sukovitými stromy, jež byly plné žlutých a červenohnědých kakaových lusků. Jeden obzvláště velký, již rozpůlený, ležel na zemi. Jeho semena, kakaové boby, brzy odplují v pytlích do Hamburku.

„Tak se podívejte na toho lenocha! Zdá se, že se tady nic nezměnilo. Madam se povaluje jako líná kůže, zatímco svět venku prostě nechce přijít k rozumu.“

Frieda sebou škubla. To není možné! To byl přece Ernstův hlas! Kniha o dějinách pěstování kakaa, kterou si četla po obědě a ležela jí na kolenou, s rachotem sklouzla na zem.

Ernst přece narukoval ještě na poslední dny války. Rozbušilo se jí srdce, otevřela oči a pohlédla přímo do jeho šibalsky se usmívající tváře.

„Ernste!“ zvolala. Vyskočila, objala ho kolem ramen a přitiskla si ho k sobě. Jak hodně zhubl!

„Au! Chceš mě zabít?“ Odstrčil ji a s námahou se na ni trochu usmál. „Myslíš si snad, že jsem se vyhýbal kulkám a granátům a probojoval se Afrikou, aby sis mě teď mohla ulovit ty?“ Přehnaně si oddechl.

Takový je přesně Ernst! Jako by to byla úplně normální věc na světě, že před ní najednou zase stál. I když – jaký je vlastně Ernst? Díval se na ni pohledem, jehož výraz jí byl cizí.

„To je všechno, co tě napadne mi říct, když jsme se viděli naposledy před více než dvanácti dlouhými měsíci? To je mi pěkné přivítání,“ vyslovila uštěpačným tónem, který se jí však zcela nepovedl.

Ernst Krüger pozvedl ruku k okraji své čapky: „Poslušně hlásím, že jsem zpátky, slečno Hannemannová!“ Pak k ní poněkud neobratně napřáhl ruku a po tvářích mu přelétl dotek ruměnce. „Jsem zpátky doma, není to nádherné?“ Odkašlal si, zahleděl se do země a odmlčel se.

Váhavě zůstali stát ve velkém sále proti sobě.

Tak konečně! Po tomto okamžiku toužila Frieda každý den. Kyvadlové hodiny tikaly, jako by se nic nestalo. A na stolečku vedle červeného koženého křesla stála kytice nádherných amarylek. Všechno bylo stejné jako vždy, až na to jediné, že se Ernst konečně vrátil.

„Ano,“ řekla najednou chraptivým hlasem, „jasně, že je to nádherné, že ses vrátil.“

Ernst byl o rok a půl mladší než ona a znala ho tak důvěrně jako svého bratra. Z dětství si velmi dobře pamatovala, jak žil se svou matkou na Bergstrasse v křídle kancelářské budovy Hannemannových vyhrazeném pro služebnictvo. Dokud tam její rodina bydlela, Frieda ho vídávala prakticky každý den. Úkolem Ernstovy matky bylo vázat živůtek Friedině matce, šněrovat jí boty a připravovat jídlo pro jejich celou rodinu. Friedina matka samozřejmě věděla, že Ernst nebyl dobrým společníkem pro dceru hanzovního obchodníka. Ti dva se však znali téměř odmalička, dobře si rozuměli, a proto rodiče Friedě nebránili. Paní Hannemannová ovšem doufala, že po letech toto nevhodné kamarádství samo nějakým způsobem skončí, i když se i po přestěhování do vily na Deichstrasse oba nadále vídali téměř denně. Když bylo Ernstovi deset let, stal se poslíčkem jejího otce. Takže se rovněž pohyboval v novém domě, až do doby, kdy musel na vojnu. Zabíjení sice nenáviděl, ale myslel si, že jako voják dostane nějaké přídavky, které by mohl ušetřit pro svou matku. A každého muže bylo potřeba, i když on vlastně mužem ještě nebyl. „Potrava pro děla,“ zmínil se o tom tehdy otec a zavrtěl při tom hlavou. „Taková škoda!“

Když se Frieda dozvěděla o Ernstových plánech, nikdy nezapomene, jak ji to vyděsilo. Nikdy by to od něho nečekala. S jejím bratrem to bylo jiné. Hned na začátku války se Hans z vlastní vůle a s bouřlivým nadšením vrhl do toho, čemu říkal velké dobrodružství.

„Uvidíš, sestřičko, vrátím se na Vánoce. Pak ze mě bude hrdina. A mladé dámy budou stát frontu, aby si se mnou vyšly na procházku.“ Frieda nechápala, proč chtěl být bratr nejprve hrdinou. Mladé dámy se na ulici za ním přece už dávno otáčely. Ach, její milovaný bratr Hans! Vánoce slavili už pětkrát, ale bez něho! Kéž by se už konečně vrátil domů…

Ernst si odkašlal a přešlápl z jedné nohy na druhou. Frieda by ho v tu chvíli velmi ráda znovu objala, ale on k ní nikdy neuměl být romantický.

„Takže jsi opravdu zpátky. Zpátky doma! Jakpak ses asi měl?“

„Celkově vzato jsem měl vlastně štěstí.“ Podíval se dolů na své obnošené boty. „Nejprve jsem se dostal do francouzského zajetí a potom jsem byl převezen až do Afriky. Tam jsem se seznámil s majitelem kakaové plantáže a mohl jsem se ihned uplatnit. Díky tomu se mi pak celkem dobře dařilo,“ dodal s pokřiveným úsměvem. „Přesto jsem se však chtěl vrátit domů. Věděl jsem přece, že mě tady také potřebují. Život v Hamburku by byl beze mě mnohem horší.“

„To máš pravdu. Už se to skoro stalo,“ odpověděla Frieda s úsměvem. Pak její pohled padl na odřený kufr stojící uprostřed chodby, který sotva držel pohromadě, a proto byl svázaný popruhy a šňůrami. „Vidím, že jsi přijel právě v tuto chvíli,“ konstatovala. „A svoji maminku jsi už viděl?“

Ernst zavrtěl hlavou. „Jak se asi má?“

Ach, to neměla říkat, kdyby raději držela jazyk za zuby. „Nebylo to pro ni určitě lehké.“ Frieda zaváhala. „No, zůstala přece bez svých dvou mužů! A musela dát do zástavy oblek tvého otce,“ dodala a nevzhlédla vzhůru, aby se mu nemusela podívat do očí. „A svůj snubní prsten taky,“ dodala tiše. „To byl rozkaz, nemohla konat jinak. Peníze ji na pár týdnů udržely nad vodou, potom však byla nucena začít si přivydělávat v přístavu. Obávám se, že je to tam pro ni opravdu těžká práce. Je mi to líto, Ernste, ale já…“

„Friedo? Srdce moje?“

Frieda obrátila oči v sloup, nesnášela to, když ji matka takto oslovovala.

„Přichází madam,“ zašeptal Ernst a naznačil úsměv.

„Buď jí mám zaplétat vlasy, nebo jí číst nahlas, aby se při vyšívání nenudila. Chceš se vsadit?“

„Však klidně za ní jdi a já se půjdu podívat, kde vězí moje máma.“

„Je zřejmě v kuchyni a vaří odpolední kávu pro mého otce.“

„Možná budu mít štěstí a ukradnu si tam kostku cukru.“ Ernstovy oči se rozzářily.

„Pokud budeš mít opravdu štěstí, dostaneš trochu dobré Hannemannovy čokolády,“ prohlásila hrdě Frieda.

„Co to jako má být?“

„Friedo, holčičko moje, kdepak jsi?“ Tón hlasu její matky byl nyní zjevně netrpělivější.

„Vysvětlím ti to později,“ odvětila rychle a zvedla si šaty. „Zítra ráno na našem starém tajném místě?“

Frieda měla pravdu, matka si přála, aby jí Frieda upravila vlasy a zároveň jí dělala společnost. Ne že by si Frieda s matkou nerada povídala, ale jen málokdy se spolu shodly. Pro Rosemarie Hannemannovou bylo její životní náplní to, že přivedla na svět dvě zdravé děti a vedla domácnost váženého a známého obchodníka včetně malé skupiny služebnictva. Vždy se oblékala podle poslední módy a vypadala elegantně. Byla se svým životem spokojená. Pro Friedu to bylo nepochopitelné, to přece nemohlo být v životě všechno. Svět byl mnohem větší a otevřený pro každého, zvláště pak v oněch časech. Když válečná vřava utichla, Frieda zatoužila cestovat, poznávat svět a chtěla se vyučit – možná i studovat. Bylo tolik možností, že se nejvíc bála, že si nebude umět vybrat správně. A její matka? Byla spokojená a hrdá na svou rodinu, měla vše pod kontrolou a byla velmi trpělivá. Dokonce i skutečnost, že její manžel Albert měl na svou ženu málo času, což ji odsoudilo trávit dlouhé hodiny v osamělosti a nudit se, přijímala s velkou vyrovnaností.

„Ale, Friedo, s kýmpak jsi to mluvila?“

„Představ si, mami, Ernst se vrátil z války. Není to úžasné? Gertrud bude radostí bez sebe,“ řekla celá rozzářená, zatímco splétala matčiny kaštanové vlasy do dvou hustých copů, které potom na zátylku stočila do drdolu.

„Cože, Ernst? Vážně? To je dobrá zpráva,“ zašeptala Rosemarie. Její hlas zněl tak tence, jako by se jí mohl v příštím okamžiku zlomit. Frieda ve své radosti ani nepomyslela na to, co by ta zpráva její matce mohla způsobit. Samozřejmě, že si matka ihned vzpomněla na Hanse, na to, jak moc doufala, že bude mít svého syna zase brzy u sebe. Frieda si uvědomila svou chybu a odmlčela se. Nejlepší věc, kterou nyní mohla udělat, byla rychle přivést matku na jiné myšlenky.

„Že ano? Zdá se, že je živ a zdráv, jen je na něm vidět, že hodně zhubl. Možná bychom jim mohli dát trochu z našeho čokoládového nápoje. Paní Krügerové by rovněž mohl pomoci. Vždyť je také kost a kůže.“ Frieda se opřela kolenem o lenošku a přehodila jeden pramen vlasů přes druhý.

„Nikdo ji nenutí pracovat v přístavu. Dostává od nás již po celá léta dobrý výdělek. Jestliže jí najednou nestačí…“

Frieda strnula a nevěřícně pohlédla na svou matku, která si položila do klína své pečlivě pěstěné ruce.

„Nikdy jí to nestačilo.“ Rosemarie překvapeně pohlédla na svou dceru, když jí jeden pramínek vyklouzl z prstů. „Nehýbej se, mami! Ty si myslíš, že z toho mála je někdo schopný uživit rodinu? Nevěděla jsi, že po smrti svého manžela měla potíže uživit Ernsta i sebe? Rozhodně nepracuje v přístavu pro radost. Kdybyste té dobré ženě dávali každý měsíc o pár mincí více, určitě by s prací v přístavu ihned skončila.“

Rosemarie si povzdechla. „Jsi příliš velkorysá, srdce moje. Máme Krügerovým dávat trochu našeho čokoládového nápoje a platit jim ještě více. Válka nás nezanechala beze stopy. Senátor Lattmann již dostal ode mě značnou částku pro vdovy, sirotky a raněné. Nemůžeme přece živit celý svět.“ Frieda cítila, jak v ní vzrůstal vztek. Příliš dobře si pamatovala, jak byla její matka zaražená, když její otec následoval senátorovu výzvu k darům až příliš velkoryse, jak se tehdy Rosemarie o tom nepříjemně zmínila. A nyní by to měla být její zásluha?

Chvíli obě mlčely. „Kdyby se tvůj otec konečně postaral o opravu našeho gramofonu,“ řekla nakonec Rosemarie a povzdechla si. „Pak bych měla alespoň nějaké rozptýlení a zábavu.“

„Mohly bychom si zajít do Národopisného muzea,“ navrhla Frieda.

„Drahoušku, srdce moje, co bych tam dělala?“

Frieda by si ráda se zájmem prohlížela zvláštní šaty nebo čluny, jaké v hamburském přístavu nebylo možné vidět, stejně jako vystavené hliněné mísy a zakřivené šavle, a zasnila by se trochu o velkém širém světě.

„Pamatuješ si na to hrozné představení v Hagenhecku?“ zeptala se náhle matka. „Byla jsi ještě velmi malá, bylo ti pouhých sedm nebo možná osm let. A ty jsi se vůbec nebála! Ještě dnes mi běhá mráz po zádech, když si vzpomenu na to, jak moc jsi se přiblížila k těm indiánům.“

Frieda jí připevnila poslední sponku do vlasů a sklouzla na pohodlnou lenošku vedle své matky. „Byli přece hodní, čeho jsem se měla bát?“

„Cože, hodní?“ Rosemarie si ohmatala hotový účes, vytáhla zrcátko osázené perlami a prohlížela si práci své dcery. „Když si jen vzpomenu na to, jakou měli barvu kůže, tak tmavě rudou, jako by je slunce úplně spálilo. A jak byli pomalovaní…“ Znovu se podívala na svou dokonale nalíčenou pleť, spokojeně přikývla a zrcátko zase odložila. „Ne, srdce moje, byly to opravdu strašidelné postavy.“

K večeři podávala Henriette první jarní chřest z Marschlandu s platýsem. Bílý ubrus byl dokonale naškrobený, lesknoucí se porcelán vedle stříbrného nádobí opravdu zářil. Matka by nepřipustila nic jiného, i kdyby všechno kolem ní leželo v troskách.

„Dal bych si raději pořádný kus masa,“ zabručel dědeček Karl u stolu poté, co matka odříkala modlitbu a popřála všem dobrou chuť. „Nevím, proč se všichni do toho chřestu tak zbláznili.“

„S rozpuštěným máslem je jako pohádka,“ nadchl se otec. „To se divím, otče, že mu nepřijdeš na chuť. Pokud Rosemarie pěkně poprosíš, přijde zítra na stůl jistě domácí kuřátko. To už jsme dlouho neměli, že, Růženko?“

„Máslo a kuřátko,“ zamumlala Frieda, „Gertrud Krügerová by byla jistě ráda, kdyby mohla takové jídlo naservírovat Ernstovi na přivítání. Ve válce velmi zeslábl,“ řekla pak hlasitěji, aby se ujistila, že dědeček porozumí každému jejímu slovu. Už několik let dobře neslyšel. „A kvůli tomu i hůř vidím,“ rád vtipkoval.

„Oni nepotřebují žádné máslo. Potřebují trochu pořádného kakaa,“ oznámil. Frieda se spokojeně usmála. Přesně v tuto jeho reakci doufala.

„Kakao postaví člověka na nohy,“ pokračoval dědeček. „Dokonce i toho, kdo onemocněl nebo zeslábl kvůli nesprávnému medikamentu promovaných šarlatánů a diplomovaných idiotů.“

„Máš pravdu, dědečku. Neměli bychom tedy přinést Krügerovým trochu z naší dobré čokolády? Právě teď, když se Ernst vrátil z války?“

V očích svého otce spatřila radostný záblesk.

„Ano, měli by od nás něco dostat,“ souhlasil Karl. „To by jim pomohlo znovu nabýt síly.“

„Už jsem ti řekla, že jsi příliš velkorysá, srdce moje,“ upomenula ji Rosemarie.

„Známe Ernsta od narození,“ odpověděl otec něžně. „Dvě plechovky našich dobrých čokoládových vloček nás nezruinují. Přijď za mnou zítra do mé kanceláře, hvězdičko. Myslím, že Gertrud bude ráda, když jí dáreček předáš ty sama.“ Frieda se rozzářila. Její matka šetrně uřízla špičku chřestu, ale zdržela se dalších komentářů. Zdálo se, že dědeček Karl zapomněl, jak zelenina z Marschlande chutná, a nechal si od Henrietty naservírovat další porci. Na krbové římse tikaly hodiny z ořechového dřeva a z dlouhé stěny naproti oknům ze zlatého rámu přísně vyhlížel Friedin pradědeček Theodor Karl. S jedním obchodním společníkem založil společnost Hannemann & Tietz – Import s koloniálním zbožím a udělal něco velmi důležitého během Velkého požáru v roce 1842, když hořela v plamenech polovina města Hamburku. Nic víc o něm Frieda nevěděla.

Její matka si hlasitě povzdychla.

„Ale, Růženko, co tě trápí u srdce?“ otázal se Albert.

„Jsem ráda, že se Ernst vrátil domů.“

„Vážně? On se vrátil? Ernst od Krügerů?“ Dědeček Karl se tázavě podíval na svého syna a ten jen přikývl. Dědeček začal být pozvolna unavený.

„Jenže teď musím ještě více myslet na našeho Hanse. Pořád leží v nějakých zamořených zákopech a bojuje o svůj život.“ Matka složila příbory na zpola plný talíř a otřela si ubrouskem koutky očí a pak ústa.

„Ale ne, Růženko, to určitě ne. Válka již skončila.“

„Bohužel ne,“ zahučel mezitím dědeček. „Nebyli jsme zdaleka ani poraženi. Alespoň ne na bojišti. Nikdy nepochopím, že se Vilém vzdal svého trůnu. Po tomto směšném příměří nám všechno vezmou. Republika!“ A s opovržením odfrkl. „Jako bychom toho ve válce už neztratili dost.“ Rozzlobeně šermoval vidličkou ve vzduchu. „Já jsem starý, zvládnu to, však mi zbývá málo času. Ale vy? Ještě se budete divit, až dělníci budou mít najednou slovo se socialisty.“

„Nech toho, otče.“

„Je to přece pravda. Teď už hlasují i ženy.“ Dědeček vybuchl smíchem. „Kam to povede? Později si na moje slova vzpomenete.“

Srdcervoucí vzlyk matky zabránil dědečkovi Karlovi, aby mohl požadovat znovuustavení Viléma jako císaře, jak to velmi rád dělával.

„Kdybych si tak mohla být alespoň jistá, že je náš chlapec stále ještě naživu,“ zašeptala plačtivým hlasem.

Otec svou ženu něžně pohladil po ruce a začal jí, jako pokaždé, když došlo na Hanse, konejšivě domlouvat. V takových chvílích se Frieda vždy cítila provinile. Že to přece nebylo spravedlivé, že ona jako dívka nemusela bojovat za svou vlast. Že by její rodiče možná raději obětovali dceru, která by je dříve nebo později stála jen pěkné věno, místo aby se museli vzdát nástupce, který by měl jednou hrdě pokračovat s vedením rodinného podniku. Ona ale přece nemohla za to, že se narodila jako dívka. Věno ji vůbec nezajímalo a nejraději by šla sama do učení ve firmě Hannemann & Tietz.

„Máš chuť dělat společnost svému starouškovi, hvězdičko?“

Právě dojedli a otec na ni pohlédl s nedočkavostí. „Můj Imperátor dnes dostane nové sloupy pro svůj krytý bazén.“

„To si určitě nenechám ujít.“ Frieda ho následovala do pokoje, v němž se věnoval kutilství. Byla to tmavě obložená místnost, která původně sloužila jako kuřácký salonek. Ale ani otec, ani dědeček nekouřili, což byla neobvyklá okolnost, která opakovaně vyvolávala posměch nebo údiv mezi hamburskými obchodníky.

Uprostřed místnosti byl obrovský stůl a ve vestavěné skříni byly nahromaděné všechny druhy dřeva, lepenky, lepidla a barvy. Stejně jako jeho otec a dědeček byl rovněž Albert Hannemann obchodníkem, a nebylo nic, co by o pěstování a dovozu surového kakaa nevěděl. Ale jeho velkou vášní byly lodě. Protože neměl čas na to, aby si zboží, se kterým obchodoval, přes oceány sám přivážel, věnoval se alespoň stavbě lodních modelů. Když byl před sedmi lety v hamburském přístavu spuštěn Imperátor, začal se stavbou svého prvního modelu. Frieda nikdy nezapomene na tu podívanou a třpytící se atmosféru. Vzpomínala, jako by to bylo jen pár dnů, jak jí vzrušený a nadšený otec při pozdravu málem zlomil ruku. Ani si nepovšimla, že mrholilo, když sám císař Vilém II. slavnostně pojmenoval obrovský parník svým jménem. Uvědomila si to až doma, když ji matka kvůli mokrým šatům vyhubovala, protože byla úplně promočená, a jak jí kvůli tomu bylo chladno. Hans musel zůstat tenkrát doma s horečkou a po několik týdnů se stále hněval, že o tento zážitek přišel. I když Frieda svého bratra litovala, byla ráda, že mohla sdílet tuto chvíli sama se svým otcem.

„Zatraceně!“ bručel znovu a znovu. „Toto je Ballinovo mistrovské dílo. O tom není pochyb. Imperátor se nepotopí jako Titanic, ale našemu hanzovnímu městu a celé Německé říši bude prokazovat po dlouhou dobu velkou čest!“ Jakmile byla loď spuštěna, Albert Ballin umožnil jejímu otci, aby si prohlédl vnitřní části lodi, a byl to on sám, kdo mu obstaral fotografie, které mu nyní posloužily jako předloha pro jeho model. Imperátor bude prokazovat Hamburku po dlouhou dobu čest? Mýlil se. Pouhý rok po jeho první plavbě ho válka připoutala řetězy. A nyní, jako válečné odškodnění Velké Británii, musela loď definitivně opustit Hamburk.

„Vidíš, tady mají být umístěny sloupy,“ vysvětloval jí Albert a uchopil prsty jemné kousky dřeva, které si předtím připravil. Kolik hodin asi strávil při jejich vyřezávání a malování?

„Můžu se podívat?“ Natáhla zároveň ruku a otec jí podal jedno z maličkých uměleckých děl.

„Jsou překrásné,“ zašeptala. „A vypadají přesně jako ty na obrázku.“ Pohledem očí přecházela z fotografie znovu na malé dřevěné tyčinky a zpět. Neuvěřitelné, všechno se dokonale shodovalo! Spodní třetina byla hladká a umělecky nabarvená, horní část, která se mírně zužovala k jednoduché hlavici, byla rýhovaná.

„Samozřejmě. Všechno musí vypadat jako na skutečné lodi,“ vysvětlil s hrdostí. Pomocí pinzety převzal od Friedy miniaturní verzi mramorového sloupu a postavil ji vedle pravoúhlého bazénu, do něhož vedla dvě schodiště s půvabným zábradlím.

„Ale Imperátor je na boční straně otevřený,“ poznamenala překvapená Frieda, když si před lety model prohlížela poprvé.

„Však ano, hvězdičko, jinak bys nemohla vidět tu nádheru v podpalubí.“ Kromě třípatrového bazénu, holiče a parních lázní zde v průběhu let přibyla zimní zahrada s palmami a restaurace, jejíž kuchyni řídil Ritz-Carlton. Jak se otec po prohlídce s uznáním zmínil, nechyběly tam samozřejmě salony s hedvábnými nástěnnými závěsy a křišťálovými lustry, a dokonce ani tělocvična. Největší osobní loď na světě byla tak obrovská a tak extravagantně vybavená, že si s jejím modelem otec pohraje ještě dalších sedm let. Několik minut ho tiše pozorovala, jak pevnou rukou vkládal na své místo jeden sloupek za druhým a připevňoval je kapkou lepidla.

Pak ji napadla jiná myšlenka, a ještě než by se nad ní déle zamyslela, už byla venku: „Chybí mi velmi lyceum. Jsem ráda, že mám už několik týdnů k dispozici tvoji knihovnu. Myslím, že bych bez tvých knih nudou umřela.“

Zasmál se. „Na šestnáctiletou mladou dámu je to zvláštní prohlášení. Měla by sis chtít jít zatančit nebo na nás naléhat, že potřebuješ nové šaty.“

„Matka si často stěžuje, říká, že má tolik věcí, o které se musí starat, ale v podstatě většinou neví, co se sebou dělat,“ pokračovala a nevšímala si otcova varovného pohledu. „Nechci, aby byl můj život takový, tatínku. To prostě není pro mě.“ Zoufale se na něj podívala. „Celý den jen kontrolovat služebnictvo, starat se o účes nebo sledovat nejnovější módu, to přece nemůže být v životě všechno.“ Nemělo by to být tak těžké pochopit. Zvláště pro někoho, kdo miloval svou pracovní kancelář stejně jako svůj kutilský salonek. „Nebo pomysli jen na dobrou Gertrud Krügerovou. Je závislá na tobě nebo na jiných pánech, kteří ji zaměstnají. Nechtěla bych být neustále závislá na druhých,“ řekla vážným tónem.

„Ale takové nebezpečí přece vůbec neexistuje, hvězdičko,“ odporoval jí otec něžně. „Dostaneš mimořádně štědré věno, se kterým si tě s radostí vezme nějaký bohatý mladý muž. Možná bude dokonce dost bohatý na to, že se zřekne daru přepychové nevěsty,“ dodal tišším hlasem. „Tak budeš navždy nezávislá.“

„Co jsi to řekl?“ Tím mužem přece nemohl být její Ernst. Copak ji neposlouchal? Náhle zablikalo světlo. Kolísání proudu, jak se často stávalo. Otec, který právě odstraňoval přebytečnou kapku lepidla, zachytil pinzetou jeden ze dvou žebříků, které vedly do miniaturního bazénu.

„Sakra,“ zaspílal.

„Vidíš, to je potrestání za to, že jsi tak vyděsil svou hodnou dceru!“

S nosem těsně nad bazénem si prohlížel svou práci. „Mám štěstí, nic se nestalo.“ Vydechl úlevou.

„Ty říkáš svatbě s bohatým mužem nezávislost? Já nechci být závislá na nikom, ani na manželovi!“ Když Frieda uviděla, jak se usmál zpod kníru, přimhouřila oči. Nejraději by se na něho obořila, ale rodiče ji často napomínali, že se nesluší, aby mladá žena nechávala svým emocím volný průběh. Bylo by určitě lepší, kdyby se pokusila svému otci dokázat, že již má o své budoucnosti jasné představy.

„Prosím, dovol mi, abych se vyučila jako obchodní příručí! Informovala jsem se a jsou slyšet jen dobré věci o škole Grone. Otče, prosím tě, moc bych tam chtěla studovat!“

Odmítl mávnutím ruky. „Ne, Friedo, to nepůjde,“ řekl a otočil se zpět ke své práci se dřevem.

Co se to děje? Když byli sami, vždycky si ho dokázala omotat kolem malíčku. Alespoň od něho očekávala, že si v klidu vyslechne její plány.

„Tak proč jsi mě povzbuzoval, abych četla tvé knihy? Dal jsi mi všechny spisy o kakau, jeho pěstování, jeho léčivé síle a zpracování. A požádal jsi mě, abych si také přečetla články o podvojném účetnictví, i když jsi věděl, že je považuji za velmi nudné. Proč bych tedy nikdy neměla pracovat ve tvé kanceláři?“

„Jsi žena, hvězdičko. Co bys chtěla dělat v mé kanceláři?“

„Ukládat korespondenci, vést obchodních knihy. Vše, co je třeba udělat.“

„O to se bude starat tvůj bratr.“

„Ale můj bratr tady teď není,“ přerušila ho a vysloužila si pohled, který ji okamžitě umlčel. „Omlouvám se,“ zamumlala, „tak jsem to nemyslela.“

„Jakmile se vrátí, nastoupí do učení.“ Než mohla znovu protestovat, pokračoval: „Kromě toho, do důchodu mám ještě daleko a v kanceláři jsou dva zkušení prokuristi, kteří budou stát po jeho boku. Tvoje matka a já máme s tebou jiné plány.“

Jiné plány? To znělo, jako by už byly hodně konkrétní. Jak mohli její rodiče rozhodovat o její budoucnosti za jejími zády, aniž by si vyslechli její názor nebo ji alespoň o něčem informovali? Začala propadat zoufalství, cítila se bezmocná a velmi rozzlobená.

„A co je to za plány?“

„Dal jsem ti k přečtení všechny tyto věci, protože si přeji, abys rozuměla základům obchodního podnikání. Doba se mění. Myslím si, že je to nyní velká výhoda, když o tom může muž rozmlouvat se svou ženou.“

Kapitola 2

Byl teplý květnový den. Přestože bylo ještě časné ráno, slunce už mělo úžasnou sílu, což bylo na krajinu vHamburku dosti neobvyklé. Frieda se ocitla na Deichstrasse, za ní stála jednoduchá budova, která sloužila jako domov ikancelář. Nejenže bylo na tu roční dobu docela horko, ale dlouho už nepršelo, takže hladina vody vkanále Nikolaifleet, jenž byl hlavním ramenem delty řeky Alster, klesala ana zdech zanechávala tmavou špinavou čáru. Už by to netrvalo dlouho abyly by vidět první těžké dřevěné kůly vbahnité zemi, na kterých stála většina vícepatrových skladišť akancelářských budov. Pak by ičluny těžko manévrovaly vplytké vodě. Tak daleko by to ale snad nedošlo. Jestli se vHamburku dalo na něco spolehnout, tak to byl déšť. Auž bylo načase, aby přišel, protože to tam začínalo zapáchat zatuchlinou. Než Frieda došla na Hopfenmarkt, rozhlížela se, aby se ujistila, že vblízkosti není žádný zobchodníků nebo kapitánů, kteří pracovali pro jejího otce. Pak si začala poskakovat jako kdysi, když byla malá holka. Pravou nohou udělala krok vpřed apak skok vpravo, poté krok vpřed levou nohou askok vlevo. Dlouhé tmavě hnědé vlasy spletené do copu se odrážely aposkočily jí na zádech při každém skoku vpravidelném rytmu.

Co to říkal Ernst, kde to vlastně byl? VAfrice? Bude jí otom jistě dlouho vyprávět. Frieda se usmála. Jak moc se bála osvého kamaráda. Stále ještě nemohla obsáhnout své pocity štěstí. Nyní si byla jistá, že se Hans také brzy vrátí domů. Skaždým dnem, který uplynul od příměří, skaždou vlnou vojáků vracejících se domů, se její naděje ztrácela. Ale teď nabyla znovu na síle.

Čím více se přibližovala kHopfenmarktu, tím silnější byla hladina hluku, kterou dokázalo vytvořit město otakové velikosti, jako je Hamburk. Farmáři pocházející zVierlandenu aMarschlandenu hovořili nářečím nejen mezi sebou, ale také se zákazníky, se služebníky obchodníků, se senátory asmanželkami dělníků zloděnice aslidmi změstské čtvrti. Frieda milovala dolnoněmecké nářečí. Znělo velmi příjemně aupřímně. Při nejlepší vůli na světě si nedokázala představit, že by někdo mohl vdialektu zalhat nebo podvádět.

Všude kolem ní byl čilý ruch. Muži vbílých košilích atmavých vestách aženy vdlouhých zástěrách skulatými slaměnými klobouky se zahnutou krempou nabízeli kprodeji své zboží. Vposledních letech na toto místo přicházelo stále méně farmářů, kteří zde vychvalovali své ovoce azeleninu, uzeniny, šunku amléčné výrobky anabízeli je vkošících na sobě naskládaných nebo rozložených na ubrusu. Potraviny byly vzácné aobčas dokonce bylo slyšet ovykrádání obchodů slahůdkami. Ti, kteří si něco mohli vypěstovat sami, už vůbec do města nejezdili, ale prodávali své produkty přímo na svém statku. Nebo se všechny znich dostaly rovnou na jejich vlastní talíř.

Na dlažebních kostkách na okraji tržiště stál hnědý kůň. Byl přivázaný kvozíku ačekal, že zase vyjede zvelkoměsta. Frieda kněmu přistoupila apohladila ho na měkké kůži kolem nozder.

„Jsi to hezký chlapík,“ zašeptala něžně apoplácala ho na krku. „Užíváš si stínu svatého Nikolaje?“ Dědeček Karl jí vyprávěl, že věž mohutného hlavního kostela byla kdysi nejvyšší budovou na celém světě.

„Hej, dívenko, chceš jablíčko?“ řekl někdo vnářečí.

„Ó, matičko, to jste mě polekal!“ Kde se ten muž tak náhle vzal? „Jablko vtomto ročním období?“ Snažila se zjistit, co skrýval vruce. Bylo to kulaté afialové. Rozhodně to nemohlo být jablko. Když se tak trochu škarohlídsky zasmál, byly mu vidět smutné zbytky jeho křivých zubů. „Jsi chytrá, dívenko. Ne, jablka ještě nejsou. Mám ale rebarboru.“ Přestal se smát anajednou se lesk zjeho očí vytratil.

„Akedlubny, jestli se nepletu,“ dodala, akdyž se na ni překvapeně podíval, ukázala na zeleninu, která mu vykoukla mezi prsty.

„Jsi chytrá, dívenko,“ zopakoval aodtáhl pryč.

Opustila tržiště, odbočila do staroměstské ulice Grosser Burstah arychle došla kradnici sburzou. Jaký rozdíl to byl oproti shonu na trhu. Tam byly bída anedostatek jasně viditelné, tady se zdál hanzovní svět stále ještě vpořádku. Muži voblecích akloboucích spěchali dovnitř aven.

Dámy vdlouhých róbách snařasenými slunečníky se procházely po radničním náměstí směrem na Jungfernstieg akřece Alsteru. Frieda vzhlédla kvěžím nově postavené radnice. Byl to skutečný pohádkový zámek! Věž sice nebyla zdaleka tak vysoká jako věž svatého Nikolaje, ale se svými mnoha špicemi aozdobnými kudrlinkami, snesčetnými postavami azakřivenými římsami vypadala, jako by ji mohl obývat pouze král. Pár kroků za prostorným náměstím zabočila doprava na Bergstrasse. Otec se mnohokrát zmínil otom, že se vzdá jejich domu. Vté době musel zacházet spenězi opatrně ana Deichstrasse byl dům opravdu dostatečně velký, jak na bydlení, tak ijako kancelář. Ale nemohl se rozloučit sjednoduchou budovou zčervených cihel se zaobleným štítem. Byl to dům jeho rodičů, ve kterém vyrostl. Ne, pravděpodobně by se nerozhodl dům jen tak prodat, už jen proto, že by to dědečkovi Karlovi zlomilo srdce. Kromě toho by vtěch dnech stěží dostal tolik peněz, jaká byla skutečná hodnota domu. Bylo by lepší za to dostat málo než za to muset platit, prolétlo jí hlavou. Přední dveře byly nedávno rozbité, když se někdo pokusil vloupat dovnitř. Ale co otom sama věděla? Její otec si přece počínal správně.

Frieda vstoupila. Ve vzduchu byl cítit prach avůně papíru.

„Dobré ráno, slečno Hannemannová,“ ozvalo se směrem kní. Přátelsky pozdravila úředníky, než vyběhla po schodech do prvního patra, kde měl kancelář její otec. Zaklepala adruhou ruku položila na kliku. Jakmile uslyšela otcův hlas, otevřela ihned dveře amálem se srazila sErnstem.

„Jejda!“ rozzářila se na něj Frieda.

Uskočil od ní zpátky aprohodil: „Promiň, jsem to ale nešika.“

Co sním najednou bylo? Dříve by si ji dobíral, jaká že je to puntičkářka. Nebo by vyčkal, kterým směrem by se rozhodla vydat, aby se mu vyhnula, takže on se jí znovu mohl vplést do cesty asrazit se sní ještě jednou. Určitě to byla přítomnost jejího otce, která ho vtom brzdila.

„Mám raději odejít?“ otázala se.

„Ale ne, hvězdičko, jen tady zůstaň. Možná tento tvrdohlavý muž dá na tebe.“ Ukázal na Ernsta, který nyní stál strnule před oknem aupravoval si svou čapku bez kšiltu. „Představ si, že mě právě požádal, abych ho přijal zpátky jako poslíčka.“

„Potřebuji práci. Ato okamžitě.“

„Rozumím ti.“ Její otec si povzdechl. Zdálo se, že to nebylo poprvé, co si oba takto vyměňovali názory. „Chceš si vydělat peníze, aby tvoje matka už nemusela dřít vpřístavu. Kdo by to nechápal? Jsi skvělý mladý muž, Ernste, opravdu.“ Ernst zíral na špičky svých bot. Vypadaly, jako by je dnes ráno rychle vyleštil svými slinami, aby udělal dobrý dojem. „Asvůj názor nezměním! Všude jsou potřební silní mladí muži, kteří rychle rozumí věcem, jako jsi ty. Brzy ti bude šestnáct, což je dobrý věk na nástup do učení. Mohl by ztebe být dobrý obuvník, tiskař nebo chceš-li iknihař.“

Frieda se střídavě dívala nejprve na jednoho apak na druhého. Proč by se Ernst nemohl vyučit uotce? Ale tentokrát raději mlčela, jinak by tomu její otec znovu špatně rozuměl amyslel by si, že nevěří vHansův návrat.

„Jako dělník si můžeš vydělat víc. Nechceš být přece po celý život poslíčkem nebo nekvalifikovaným pomocníkem,“ pokračoval její otec.

„Jako dělník si mohu vydělat více?“ Ernstovi zajiskřilo vočích. „Ale jen pokud nebudu nezaměstnaný anebudu muset stát frontu, abych si vyžebral almužnu. Nebo mě neubijí ksmrti při stávce či povstání. Ne, děkuji mockrát.“ Pohledem přejel Friedu, která na něj zděšeně zírala, protože ho ještě nikdy předtím neslyšela takto mluvit.

„Je mi to líto,“ zakoktal, „ale je to pravda. Maminka mi vyprávěla, co se tady dělo aco se ještě stále děje. Brzy to tu bude horší než ve skutečné válce.“

„Ale, prosím tě,“ řekl Friedin otec vlažně.

„Je to opravdu síla,“ pokračoval Ernst tišeji, „viděl jsem dopisy několika kamarádů, které jim přišly zdomova. Všechno je vnejlepším pořádku, psalo se vnich vždycky. Máme se dobře. Vžádném případě!“ Smutně zavrtěl hlavou.

Albert Hannemann srozvahou přikývl. „Máš pravdu, chlapče, Rosemarie psala podobné dopisy inašemu Hansovi. Aby nebyl smutný ana frontě kvůli tomu prostě netrpěl.“ Povzdechl si. „Kdo ví, jestli se kněmu vůbec nějaký dopis dostal.“

Muži se na chvíli odmlčeli. Zvenčí se ozývalo klapání koňských kopyt, zvonivý rachot tramvaje atu atam klakson projíždějícího automobilu. Jediné, co bylo slyšet přímo vkanceláři, bylo tikání tří hodin, které visely nad dlouhým příborníkem zořechového dřeva. Jedny hodiny ukazovaly čas vHamburku, druhé vKamerunu, vzemi, odkud se dováželo největší množství surového kakaa. Třetí hodiny byly nastaveny na newyorský čas, kde si jeden bratr dědečka Karla otevřel vlastní obchod.

„Tak dobrá, Ernste, rád tě vezmu. Vím, že jsi zodpovědný aže se na tebe jako na posla mohu spolehnout. Teď se ale musím vydat knákladním lodím do Brooku. Myslel jsem si, že by obchodování skakaem byl dobrý nápad.“ Hlasitě zasténal. Když si všiml Ernstova tázavého pohledu, vysvětlil mu stručně, že jen před několika dny založili tuto hospodářskou sekci výrobci idovozci společně sReichsbankou asministry vBerlíně. Byl to zoufalý pokus bojovat za společné zájmy aproti nesnázím, jako jsou zvýšení cla, vysoké ceny anedostatek cukru. „Ach, to ty taky ještě nevíš.“ Suše se zasmál. „Nyní jsem dovozcem ivýrobcem. Moje dcera ti to bude vyprávět, ta si oblíbila výrobu. Amusím uznat, že má italent na docela chutné recepty.“

„Ale ta hospodářská sekce,“ navázal na to Ernst, „říkal jste, že jste si myslel, že to bude dobrý nápad. Není tomu tak? Zní to docela rozumně.“

„Ano, ale je stím především spousta práce avyžaduje to hodně času. Jsem obchodník, Ernste, chci hlavně prodávat. Na ministerstvu avcukrovarnickém sektoru se pouze diskutuje. Teď už ale opravdu musím jít.“ Stěmito slovy vstal zpoza svého těžkého stolu. „Postaráš se oto, aby se moje dcera vrátila domů vpořádku?“

„Samozřejmě, pane Hannemanne.“

Ernst si nejprve odnesl dvě plechovky čokoládových vloček, které mu daroval Albert Hannemann, do malého bytu Krügerových vsuterénu. Ominutu později již stál sFriedou na Bergstrasse. „Už ani nemusíme jít na naše staré místo, kde jsme se setkávali,“ řekl. „Kam půjdeme? Na Jungfernstieg? Nebo se chceš hned vrátit domů?“

„Vžádném případě! Chci se nejdříve dozvědět všechno oAfrice aotom, cos prožil.“

„Ajá otvé tajuplné výrobní činnosti.“ Konečně se mu vočích znovu zablesklo.

„Pojďme se podívat do Speicherstadtu na budovy skladů. Už jsem tam dlouho nebyla. Zdá se mi, že se skladiště stále více rozrůstají.“

„Aspoň vtomto ohledu ses nezměnila. Díky bohu!“ zvolal. Jak zvláštně se na ni podíval.

„Avjakém ohledu jsem se změnila?“ zeptala se, když přecházeli přes rybí trh. Ale on jen pokrčil rameny.

Proč stím vlastně začala? Pokračovali mlčky dále ulicí Brandstwiete, až došli kcelnímu kanálu. Jaká nádhera! Pokaždé, když se tu ocitla, vyrazilo jí to dech. Na Brookinseln se před ní tyčila pevnost zčervených cihel. Obrovská skladiště stála vedle sebe atvořila jakousi jednotnou zeď. Římsy avlysy ji rozdělovaly do symetrických sekcí, jejichž krásu aeleganci zvýrazňovaly ornamenty ze zeleného ažlutě glazovaného kamene. Frieda zaklonila hlavu, aby se podívala až úplně nahoru, kde se na modré obloze vyjímaly štíty, které chránily navijáky. Některé dveře byly otevřené apytle akoše byly zvednuté pomocí silných lan na mnoha patrech skladiště. Za velkými okny ve spodních patrech pracovali obchodníci ajejich úředníci, zatímco se nad jejich hlavami tísnilo zboží, které nakupovali zcelého světa, apak se následně prodávalo do všech zemí. Rackové vřeštěli aza letu slídili, jestli někde není co ukrást. Muži křičeli rozkazy, koně zapřažení do naložených vozů netrpělivě řehtali, voda žbluňkala ašplouchala, když kolem proplula loďka. Frieda polkla.

Ikdyž odtud mohla vidět jen několik trajektů plujících sem atam astěžně velkých plachetnic opodál vzadní části přístavu, jasně cítila, že se tam před ní otevírá brána svobody. Jen kousek dál se pak po Labi dopluje do Cuxhavenu atedy až kSevernímu moři. Často celé hodiny studovala otcův atlas apředstavovala si, jaké to asi je plavit se na lodi. Do Anglie to nebylo daleko asdostatkem zásob se dalo cestovat až do Grónska. Jaké dobrodružství– věčný led. Ale Anglie by jí stačila. Pomyslela na Stonehenge, na Jamese Cooka. Neprozkoumal on přece sám některé země, ze kterých její otec dovážel kakao?

„Zapustila jsi tu kořeny, nebo co?“ Ernst stál před ní se zkříženýma rukama azdálo se, že ji už dlouhou dobu sleduje.

„Co? Ach ne, pojďme dál.“

Přešli přes most Kornhausbrücke. Všude byl cítit svérázný pach přístavu, směs lehce zkažené vody, kávy, koření akoňského hnoje.

Ernst se zastavil znovu uzídky na konci mostu. „Tak už mi konečně vyprávěj. Jak je to vlastně stou manufakturou na čokoládu?“

Frieda položila ruku na cihlovou zídku, která byly teplá, zahřátá sluncem. Bez dalších okolků se opřela, vyšvihla se ajedním skokem se na zídku posadila. „Tvoje matka bude mít radost,“ řekl Ernst se širokým úsměvem.

„Stejně se stále kvůli něčemu rozčiluje,“ odpověděla spokrčením ramen arukou poklepala na místo vedle sebe. Zaváhal, pak také vyskočil adržel se od ní vurčité vzdálenosti. Co to říkal předtím? Že se vnějakém ohledu nezměnila. Byl to však on, kdo se změnil. Odsunula tu myšlenku stranou.

„Manufaktura,“ začala Frieda, „Hannemannova vynikající hamburská čokoláda. Můj otec měl tento nápad ještě před válkou, když už čokoláda nebyla jen pro bohaté. Proč bychom měli nechat Sprengela, Stollwercka aHacheze diktovat ceny, říkal on sám, když je trh zaplaven syrovým kakaem? Bylo by lepší, kdybychom si část bobů zpracovali sami avydělali bychom na tom víc než jen zjejich prodeje. Takhle si to představoval.“

„Jenomže během války se do Hamburku už nic nedostalo. Maximálně přes objížďky. Ozáplavě kakaa se vtuto chvíli dá jen stěží mluvit.“

„Přesně tak.“ Zamrkala. „Myslím, že nápad prodávat svou vlastní čokoládu byl prostě příliš dobrý na to, aby se dal uskutečnit.“ Zasmála se. „Kromě toho si všichni mysleli, že válka skončí dříve, než bys do pěti napočítal.

„To by bylo skvělé.“ Nohy mu visely dolů apatami střídavě narážel do zdi. „Mohla by sis klidně počítat ido tisíce aválka by stejně neskončila.“

„Otec měl totiž ještě něco přes tři tisíce pytlů kakaových bobů. Abál se, že mu budou zabaveny. Tak si znich raději vyrobil své první vlastní tabulky avločky na čokoládový nápoj. Už dávno si koupil konšovací stroj.“

„Co prosím?“

„Konšovací stroj. Ten rozmíchá kakaovou hmotu azajistí, aby se nedrobila, ale byla výborně krémovitá.“

„Jen při pomyšlení na to se mi už sbíhají sliny.“

Frieda se znovu zasmála apřikývla. Pak mu pověděla, že její otec uzavřel dohodu sGerem Mendelem, který vede obchodní dům na Jungfernstiegu. Jen tam bylo možné si čokoládu Hannemann zakoupit. Jako exkluzivní zboží ajen na základě osobního doporučení. „Pod pultem,“ zašeptala aseskočila ze zdi dolů.

Procházeli se pomalu směrem na Kehrwieder.

„Tvůj otec je fikaný. Myslím chytrý. Nejenže se během války nedostalo nic do přístavu, ale také zněj téměř nic neodjelo pryč. Ale jeho sklad byl stále plný. Takže on si čokoládu vyrábí sám, tomu opravdu říkám fik-… chytré,“ řekl sobdivem. „Kromě toho blahobyt už dávno není všechno.“

Podívala se na něj úkosem. „Jsi to opravdu ty, Ernste Krügere? Copak jsi mi vždycky neříkal, že život je především cesta kdosažení bohatství?“

„Pokud jde omě, samozřejmě, že ano! Já sám zatím ještě nic nemám. Ale tvůj otec… pověst obchodníka nezávisí pouze na jeho bohatství.“

„Ale?“

„Především na tom, zda je vynalézavý azda se odváží udělat něco, co před ním ještě nikdo nezkusil. Tvůj otec má nápady avize. To je důvod, proč má jméno Hannemann vHamburku tak dobrou pověst.“ Hrdě naklonil bradu. „Proto mě tak baví pracovat pro něho. Mohu se stále něco nového učit aněco ze mne jednou bude.“

„Nejenom poslíček,“ dodala tiše srozvahou.

„Ale ne, to je přece vpořádku. Mohu uněho začít pracovat ihned zítra amatka už nebude muset jít dřít do přístavu. Všechno ostatní se zařídí.“

Frieda koutkem oka cosi zahlédla azaslechla nato silné plesknutí. Racek vtu chvíli vysadil Ernstovi na rameno velkou nazelenalou skvrnu.

„To je ale hovno!“ vyprskla Frieda ajen stěží se ubránila záchvatu smíchu.

„Můžeš to říct nahlas. No, jestli ti tohle nepřinese štěstí? Všechno dobré přichází přece shůry, ne?“

Vytáhla kapesník. „Ne, nechej to tam!“ Mávl jen rukou. „To je velmi cenná věc.“

„Nechtěl bys snad stouhle cennou věcí běhat venku?“ Nadzvedla obočí, netrpělivě si odfrkla apřiblížila se kjeho rameni. „Chviličku, hned to bude.“ Ernst na okamžik odvrátil zrak, ale pak se otočil ajeho rty se dotkly hřbetu její ruky. Frieda strnula vpohybu. Jak byly měkké. Rychle odtáhla ruku. Bylo to zvláštní, ale docela se jí to líbilo. Bylo to nové atrochu vzrušující, takže krásné.

„Vidíš, říkal jsem ti přece, abys to nedělala,“ zamumlal.

„Není to přece moje vina, když se mi opravdu musíš dívat na prsty,“ bránila se.

„Zbytek si vyčistím doma sám,“ řekl audělal krok stranou. „Díky.“ Znovu vykročili. Proč byl kní najednou tak hrubý?

„Tvůj otec říká, že máš talent na recepty,“ začal po chvíli Ernst.

„Na chutné recepty,“ upřesnila sdůrazem.

„Aha.“

„Například do konšovacího stroje skakaovou hmotou přidávám růžovou vodu. Dámy šílí po tomto aromatu.“ Jeho uznalý pohled způsobil, že jí poskočilo srdce. „No, tolik jich ještě neochutnalo,“ přiznala. „Prostě mě baví vymýšlet nové chutě… to bych mohla dělat celý den.“

Pohroužena do svých myšlenek pokračovala vchůzi. Museli si dávat pozor, kam dávají nohy, dlažební kostky nebyly vůbec nikde zarovnané avšude kolem se válel koňský trus.

„Mohla bych si zřídit manufakturu na čokoládu,“ zvolala najednou.

„Ty?“

„Ano, já. Proč ne?“

„Jsi přece holka.“ Odmlčel se. „Vlastně žena.“ Jeho oči nevěděly, kterým směrem se dívat. „Navíc jsi dcerou obchodníka, který má dobré jméno nejen vHamburku.“

„No aco?“

„Co se to děje ve tvé krásné makovičce?“ Pobaveně zavrtěl hlavou azvážněl.

„Podívej se na tvou matku. Má děti avede domácnost. Kvůli tomu jste byly vy ženy stvořené.“

„Prosím tě, Ernste, časy se mění,“ vyštěkla na něj. „Můj otec mi dal na přečtení všechny své knihy okakaových bobech aovedení účetnictví, abych se se svým manželem, kterého jednou budu mít, mohla bavit ojeho podnikání. Můj otec to smojí matkou nemůže dělat. Říká jí ,papoušek‘, protože vypadá nádherně aobléká se do pestrých barev.“

Široce se usmál. „Je to přece legrační.“

„Legrační? Pcha. Krásné, ale hloupé, nemyslíš?“ Dřív než mohl cokoli namítnout, sama pokračovala: „Papoušci nepřemýšlejí, jen mechanicky opakují to, co se jim dostatečně dlouho říká.“ Zastavila se akopla do kamene na cestě. Ten přeletěl vysokým obloukem asdutým nárazem dopadl na kolo povozu.

„Dobrý zásah!“ kývl na ni Ernst.

„Nešla jsem na lyceum jen proto, abych si dobře popovídala smanželem, který není ani vdohledu.“

„Pročpak tedy?“

Frieda zmlkla. Ernst byl její kamarád avěřil, že je možné všechno, cokoli, co si člověk přeje zcelého srdce. Proč ji tedy nepodpořil?

„Máš pravdu, stále více žen vykonává nějakou práci. Ale ne dobrovolně. Většina mužů byla za války na frontě, takže neměly jinou volbu. Mladé ženy musely zaskočit jako průvodčí nebo prodavačky. Ale všechno se brzy vrátí zase do starých kolejí, Friedo.“ Postavil se před ni apohlédl jí přímo do očí. „Ty pocházíš zdobré rodiny. Amůže se stát, že už je někdo vdohledu. Možná že ne zítra nebo pozítří. Určitě si ale vezmeš muže, který se otebe postará, někoho, kdo tě bude na rukou nosit. Ty nemusíš pracovat.“

„Vážně začínáš mluvit stejně jako můj otec.“ Odfoukla si pramen vlasů zčela apředběhla ho. „Nemusím, ale chci,“ řekla vzdorovitě.

„Proč?“ Ernst stál znovu vedle ní. „Pojď se mnou!“

Táhl ji za sebou kženě, která nesla obrovský koš. Ona sama byla tak malá, že by si člověk na první pohled mohl pomyslet, že jde odítě.

„Hej ty, co to neseš vtom koši?“ zeptal se jí Ernst.

Malá žena se na něj rozzářila aukázala mu velkou mezeru vdolní čelisti. „Citrony. Chceš dva? Jen za pět feniků.“

„Ne, ne. Jen jsem chtěl vědět, jestli citrony ráda prodáváš.“

Oči se jí rozšířily. Nejprve zírala na Ernsta, pak na Friedu. „Nejste blázen?“

„Prosím?“

„Myslí si, že to nemám vhlavě úplně vpořádku,“ vysvětlil Ernst, „protože se domnívám, že si tu celý den tahá ten těžký koš jen tak pro zábavu.“

Frieda se zhluboka nadechla, je to nespravedlivé představovat ji takovým způsobem, ale ta malá žena ji předběhla: „Já jsem přece Zitronenjette– prodavačka citronů. Co jiného bych tedy měla dělat?“

Ernst si založil ruce na hrudi. „Kecáš, Zitronenjette už přece dávno nežije!“ To byla pravda. Dokonce iFrieda slyšela vyprávět oženě, která každý den chodila vybírat shnilé ovoce do přístavních kůlen apak je prodávala. Všichni lidé vHamburku ji znali apřed několika lety byla vSt. Pauli dokonce uvedena divadelní hra ojejím životě. Frieda si vzpomněla, že její otec četl vnovinách, že Jette zemřela.

„Doufal jsem, že začala žít nový život někde jinde, daleko od Hamburku,“ prohlásil tenkrát. „Kluci ze St. Pauli se kní chovali ošklivě.“

„Nemůžeš se přece vydávat za mrtvou– to se nedělá!“

Ernst byl rozhořčený.

„Všichni ji měli velice rádi. To přece není možné, že je najednou pryč! Tak teď ji zastupuji já,“ zaskřehotala směrem knim.

Frieda se smála. Možná ta stařena nakonec nebyla tak zmatená. Vpodstatě to byl dobrý nápad, že by někdo jiný mohl zastoupit azaujmout místo ztraceného člověka.

Hluboce zamyšlená se podívala směrem kpřístavu, kde byl zakotven obrovský šedý parník.

„Ernste Krügere?“ ozval se hlas seshora. Frieda súdivem vzhlédla kbloku H, kde se většinou skladovala káva, pokud se nemýlila. Kvůli praktické přehlednosti bylo celé skladiště ve Speicherstadtu rozdělené do bloků, které měly být označeny až do dokončení stavebních prací od Ado Z. Alespoň to měla být malá pomoc, jak se orientovat při hledání určitého místa uskladnění. Frieda se však domnívala, že je stále dost obtížné se správně vyznat vmalém obchodním městečku, které mělo dokonce svou vlastní radnici.

„Spreckeli!“ vykřikl Ernst.

Před oknem ve čtvrtém patře stál muž amával oběma rukama. „Ne, tomu nemůžu uvěřit, jsi to opravdu ty,“ křičel azářil. Potom se předklonil tak hodně, až se Frieda bála, že se každou chvíli převrátí aspadne dolů.

„Ano, jistě, já osobně!“ Ernst zvedl ruku, zamával svou čepicí apřitom se smál.

„Kde ses tak dlouho poflakoval? Všichni si mysleli, že tě zasáhl granát nebo kulka. Počkej, jdu dolů!“

Oněkolik sekund později se Spreckel objevil ve dveřích. Na sobě měl tmavě modrou čepici skšiltem, modré kalhoty ačerné sako se dvěma řadami velkých kulatých knoflíků. Popošel čtyři nebo pět kroků sotevřenou náručí, ajak byl konečně unich, popadl Ernsta kolem ramen azatřásl sním, jako by se potřeboval přesvědčit, že to byl skutečně on.

„Panečku, mysleli jsme si, že je po tobě.“

„Ale kdepak, plevel nikdy nevyhyne.“

„Jakpak se máš, mladíku?“

„Zlým lidem se vždycky dobře daří, však víš.“ Znovu se smáli, objímali se aplácali se navzájem po ramenou.

Frieda si odkašlala. Oba se na ni podívali, jako by se tam zničehonic objevila, jako by ji tam někdo pokradmu přivedl právě vonu chvíli.

„Mohu se představit?“ Ernst lehce Friedě přikývl. „Friederike Hannemannová.“

„Ta od kakaového Hannemanna?“ Chlapec se na ni zvědavě zadíval apak udělal obličej, kterým vyjadřoval svůj obdiv. „Aha, jasně, pracoval jsi uněho před válkou,“ řekl. „Takže to je dcera toho starouška?“

Frieda zvedla obočí. „Ne, ten staroušek je můj dědeček. Alespoň se tak domnívám.“

„Ach, pardón, nechtěl jsem být neuctivý.“

„Aským mám to potěšení já?“

Ernst se praštil dlaní do čela. „Panečku, Heine, ty dokážeš lidi úplně zblbnout.“ Zavrtěl hlavou. „Promiň, Friedo, to je náš Quartiermann, vedoucí skladu Hein Spreckelsen.“

Trochu strojeně se uklonil.

„Ráda tě poznávám,“ řekla Frieda.

„Je mi to velkou ctí!“ Hluboce se poklonil. „Ale klidně mi říkejte Spreckel, tak mi říkají všichni, slyším na to.“

„Pověz mi, Spreckeli,“ začal Ernst aoči se mu rozzářily velmi zvláštním způsobem. Frieda znala ten pohled až příliš dobře, Ernst měl něco vplánu. „Tam nahoře, utebe vtřídicím patře, pracují ještě mladé holky, ne?“

„Proč se ptáš? Hledáš nevěstu?“ Spreckel se ušklíbl celou tváří.

„Ale to je přece hloupost,“ odpověděl Ernst azačervenal se. Frieda se musela smát. To mu to hezky oplatil. Vzhledem ktomu, že jí chtěl zrovna před chvílí vnutit nějakého ženicha. Ne, oba byli na manželství ještě příliš mladí.

„Jasně!“ řekl Spreckel. „Vždyť chlapi jsou přece všichni pryč. No, úplně všichni sice ne,“ aznovu poplácal Ernsta šťastně po rameni. „Díky bohu, že ne všichni. Ale ztřídění se už odedávna stala ženská práce. Už dlouho to dělají naše Kaffeemietjes, třídičky kávy,“ dodal šťastně.

„Tak dobře. Ptám se kvůli slečně Hannemannové. Vážně, ona by chtěla pracovat.“ Ernst se zatvářil nevinně.

Spreckel vúžasu nedovřel ústa akapka sliny mu stékala po spodním rtu. „Mademoiselle by chtěla být zaměstnaná ufirmy Spreckelsen & Consorten?“ Frieda nevěděla, co na to říct.

Naštěstí Ernst spěšně objasnil: „No, alespoň by se tam chtěla jít podívat. Dělám si jen legraci, Spreckeli. Jde osestru jedné služebné. Smutná věc, její manžel zůstal na frontě, stejně jako její tři bratři. Teď se musí postarat sama osebe, opravdu potřebuje nutně práci.“ Frieda byla ohromená, skoro zapomněla, jak snadno si uměl Ernst vymýšlet.

„Proto by se ta dáma tady ráda trochu porozhlédla. Je to tak správně, slečno Hannemannová?“

„Ano, správně, to bych moc ráda,“ odvětila ostrým tónem avzpřímila se. Ernst byl určitě rád, že ji uvedl do rozpaků. Často snila otom, že by si přála vidět, jak vypadají sklady uvnitř. Až doposud jí její otec stále zakazoval navštívit skladiště, ve kterém uchovával kakaové boby akoloniální zboží. Nikdy se mu to nelíbilo, když někdy zavítala až na Brookinseln. Proto byla jen výjimečně vjednom skladu, ato jen ve spodním patře, kde se nacházely kanceláře, aty se příliš nelišily od těch na Bergstrasse aDeichstrasse.

Spreckel se dokonale uklonil. „Tak tedy, srdečně vítejte vmé skromné chaloupce. Ale je to trochu namáhavé vylézt až nahoru do třídicího patra,“ varoval ji. Prohlédl si ji od hlavy až kpatě adodal: „Ataky tam není úplně čisto.“

„To nevadí, máme vynikající pradlenu.“ Než se Frieda nadála, vstoupila se dvěma muži do budovy. „Nemysli si, že mě můžeš dopálit, Ernste Krügere,“ zasyčela. „Prohlédla jsem tě avím přesně, co máš za lubem.“

„Opravdu netuším, co tím myslíš.“

Dal jí přednost, aby šla jako první. Frieda měla pocit, jako by vcházela do nějaké katedrály. Až na to, že to tam nevonělo voskem, ale spíš trochu po slámě akávě. Následovala Spreckela do prvního patra, pak do druhého. Pak už to nemohla vydržet.

„Takže všude vtěchto patrech se skladuje káva?“

„Přesně tak. Chcete se podívat?“

„Pokud se to může?“

„Jasně!“ Pak dodal tišeji: „Vy jste přece jen zvláštní osoba, slečno, nemýlím se?“

„Spreckeli!“ pokáral ho Ernst.

„Jen to říkám. Neznám žádnou paní, která by se zajímala oskladiště.“ Otevřela se před nimi obrovská místnost apři pohledu do ní Frieda zalapala po dechu. Velké pytle ležely všude, kam až oko dohlédlo, úhledně naskládané apřesně zarovnané, jako by je obklopoval neviditelný rám. Hromadily se ivnejvzdálenějších koutech. „Jeden takový pytel váží šedesát kilo,“ začal Spreckel váhavě. „Nemůžeš ho jen tak chytit za čtyři rohy. Uklouzl by ti.“ Frieda si lehce nadzvedla sukni apřecházela od jedné řady ke druhé. Súžasem si prohlížela to obrovské množství. „Ataky si zničíš ruce při práci snástrojem ztvrdého adrsného sisalu,“ pokračoval. „Máme speciální nástroje, které používáme kuchopení. Těmto věcičkám říkáme drapák.“ Spreckel zřejmě pochopil, že ji to všechno skutečně zajímalo, protože byl nyní zcela ve svém živlu. „Začíná se ustěny shromadou osmi.“ Podívala se na něj tázavě. „Tak říkáme technice, kterou používáme při stohování pytlů uzdi.“ Krátce zamával na Ernsta apožádal ho, aby mu pomohl. Společně popadli jednu ztěch tmavě hnědých oblud apoložili ji kprázdné zdi. Druhý pytel přistál přímo před ní, další položili tak, aby ležel napříč na prvním adruhém. „Pak přijde další dopředu ana něho atak dále,“ vysvětlil. „Drží pevně anaprosto spolehlivě ahromada osmi pytlů nikdy nesklouzne dolů.“

„Ano, Spreckeli, takhle je to správně.“ Ernst si slyšitelně povzdechl aotřel si pot zčela.

„To mi připadá fascinující,“ řekla Frieda apohlédla na Ernsta drzým úkosem, kdežto Spreckelovi věnovala svůj nejkrásnější úsměv. „Tahle hromada vypadá úplně jinak.“ Už byla na cestě kní, když slyšela Ernstovo sténání.

„Tohle je jiná technika, jmenuje se Bock. Vždycky se takto dává jeden pytel přes druhý.“ Spreckel nakreslil oběma rukama zleva doprava širokou čáru ve vzduchu. „Apak dva na ně takovým způsobem.“ Namaloval rukama dvě čáry zepředu dozadu vedle sebe.

„Rozumím.“

„Specializuji se na kávu,“ řekl jí hrdě. „Nejde jen oto, jak se mají skladovat pytle, tedy správně skladovat, aby vnich nic nezplesnivělo apodobně. Ne, musejí mít správnou hmotnost astejně tak ikvalitu. Je nutné kontrolovat zboží, posílat vzorky kávy. Víte, že tu na to máme zvláštní poštovní schránku?“

„Tak už pojďme, Spreckeli,“ zabručel znovu Ernst.

„Dobře, ale mám vám ještě ukázat třídicí patro nahoře, že?“ připomněl apokračoval vchůzi. Frieda ho následovala po schodišti, zjehož oken byl výhled na kanál, až do šestého patra. Itoto podlaží se vpodstatě velmi podobalo skladišti. Obrovská plocha byla rozdělena pouze masivními nosnými trámy. První věc, které si Frieda povšimla, bylo světlo. Působilo to tam na ni přátelsky ajasně. Paprsky květnového slunce vstupovaly dovnitř skrze skleněné kupole ve stropní konstrukci. Přesto se nad všemi stoly seřazenými vdlouhých řadách houpaly elektrické lampy. Pravděpodobně kvůli temnějšímu ročnímu období nebo deštivým dnům. Ostatně muži aženy, kteří seděli na dřevěných stoličkách ana složeném jutovém pytli, potřebovali dobře vidět, protože třídili kávová zrna ručně. Skutečně, většina zde pracujících osob byly opravdu ženy, seděly vždy dvě naproti sobě. Bylo snimi jen několik mladých chlapců. Mezi nimi byl po celé délce stolu nahromaděný malý násep ze světle žlutých kávových zrn. Dělnice zrna bleskurychle přebíraly, třídily adávaly je do různých misek či sáčků. Ty, které seděly čelem ke vchodu, zašeptaly něco svým kolegyním akývly hlavou směrem ke dveřím. Ani se nenamáhaly, aby to nebylo nenápadné. Ostatní se otočily, prohlédly si Friedu od hlavy kpatě sneskrývanou zvědavostí akývly na Spreckela.

„Zdravím, pane Spreckelsene,“ zvolaly některé znich. Pak se obrátily zpět ke kávovým zrnům. Bylo zcela zřejmé, očem si šeptaly.

„Zdravím, nenechejte se nikým rušit,“ zakřičel Spreckel. Potom Friedě vysvětlil: „Vidíte, slečno Hannemannová, každé jednotlivé zrnko se ručně třídí podle barvy avelikosti. Především musí být odstraněná páchnoucí zrna.“ Frieda se na něj udiveně podívala. „Stává se občas, že se tam objeví nějaké shnilé,“ dodal.

Frieda ženy chvíli pozorovala. Do oka jí padla zejména jedna dívka. Měla jasně zrzavé vlasy, které měla zarovnané ve výšce brady. Kvůli její chlapecké postavě bylo až na druhý pohled možné rozpoznat, že jde oženu. Friedu na ní fascinovaly především její oči. Dělnice se podívala na Friedu téměř posměšně, akdyž se jejich oči setkaly, svůj pohled od ní ihned neodvrátila. Měla na sobě jednoduché šedé šaty abílou zástěru, ale vyzařovalo zní sebevědomí, jako by byla oblečená do šatů znejdražšího hedvábí adávala si právě odpolední čaj.

„No, vlastně už tady kvidění není nic dalšího,“ přerušil její myšlenky Spreckel. „Dříve jsme tu isami pražili. Ale už to neděláme. Je to příliš nebezpečné. Aby náhodou jednou vnaší krásné nové skladové čtvrti nedošlo kpožáru. Jako kdysi, když byla vplamenech polovina Hamburku.“ Podíval se na ni. „Byl to skutečně váš pradědeček, který tenkrát provedl tak hrdinský čin?“ Dále se nedostal.

„Ale občas tu přece jen ještě pražíte, viď, Spreckeli?“ Ernst vyzvídal ačichal vzduch.

„Někdy, na malé vzorky,“ připustil Spreckel.

„Je to nádherná vůně!“ Ernst na okamžik zavřel oči.

„Skoro tak příjemná jako vůně čokolády,“ poznamenala Frieda, nadzvedla si sukni anásledovala Spreckela ke schodišti.

„Máte pravdu, mademoiselle,“ souhlasil sní Spreckel, když sestupovali po schodech dolů. „Když ucítíte vůni čokolády, ihned se vám začínají sbíhat sliny.“ Jakmile vyšli zpátky na chodník před obrovský sklad, oslnilo je sluneční světlo. „Slyšel jsem, že hamburské dobrůtky jsou kdostání pouze uMendela.“

Frieda strnula. „Kde…?“ Popravdě řečeno, byla na to také trochu hrdá, ale doposud byla čokoláda Hannemann nabízena jen jako podpultové zboží. Prodej tedy nebyl zcela legální. Byla potřeba si dávat pozor.

„Všude se otom povídá.“ Zasmál se. „Takže jedině uMendela. No, dobře…“

„Proč? Máte něco proti obchodnímu domu Mendel? Má dobré jméno vHamburku imimo město.“

„Jak by za to mohli Židé, že není dost práce pro všechny? To přece nedává žádný smysl.“

„Spreckel měl pravdu, jsi fakt zvláštní ženská!“

„To už jsi říkal,“ odvětila chladně.