© Carlsen Verlag, Hamburg 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2020

Cover © Fréderic Bertrand, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-803-4 (ePub)

ISBN 978-80-7642-804-1 (mobi)

Ilustrace Fréderic Bertrand

Obsah

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Po nějaké době…

Můj velký dík patří nejlepší editorce ze všech,

která ve mě věří víc než já sama.

Poděkování si zaslouží i můj syn Denis −

za skvělou básničku o růžičkové kapustě.

Dva dny před tím,

než to všechno začalo…

A ZAČÍNÁME!

Jonáš byl ten den zrovna hodný. Zašel paní Svátkové do stánku pro noviny. A dostal desetikorunu od cesty.

Desetikorunu!

Rychle běžel domů a vysypal pokladničku. Spočítal peníze − a samou radostí začal skákat po pokoji.

Konečně!

Strčil peníze do kapsy, nasedl na kolo a vyrazil do hračkářství.

Tam vysázel na pult pěkně jednu minci za druhou.

Pan Horáček se ani nemusel ptát, co by si Jonáš přál. Dávno to věděl. Chlapec už dlouho chodil kolem plechovek se zeleným slizem, který se tak hezky mačká a někdy i parádně prdí.

Prodavač zabalil světle zelenou plechovku do papírového sáčku a podal ji Jonášovi přes pult. Jonáš vyběhl ven a sáček dal do košíku na kole.

Cestou domů si nevšiml, že ho sleduje temný stín. Nevšiml si ani, že mu někdo sáhl do košíku a papírový sáček z něj vzal. Teprve doma, před garáží, chlapec uviděl, že košík na kole je prázdný. Ten, kdo sáček vzal, byl už dávno pryč.

Když zloděj ukládal Jonášovu hračku do dřevěné krabičky, smál se a plakal zároveň. Z oka mu ukápla černá slza a sklouzla dovnitř dřív, než stačil přiklopit víko. Zloděj krabici zabalil do papíru, vzal do ruky černý fix a se skřípáním napsal na balík podivnou adresu:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Kapitola 1

NOVÝ BALÍČEK

Už zase! Nemovi se rozbušilo srdce. Upřeně hleděl na rohožku u dveří. Zrovna chtěl vyjít z domu, když málem zakopl o balík, který tam ležel. NEOTVÍRAT! stálo na balicím papíře velkými tučnými písmeny. A hned pod nimi: SLIZKÉ! Nemo se balíčku ani nedotkl a utíkal dovnitř. Rychle popadl telefon a naťukal číslo. Telefon zazvonil sedmkrát, než ho někdo vzal.

„Ahoj Nemo,“ řekla Otka, ještě než se stačil ozvat. Jeho číslo měla uložené v telefonu a to přece nemohlo znamenat nic jiného, než že k ní Nemo asi už trochu patří. Nemo se zaradoval. Otka je přece nejlepší holka z celé třídy. Mimochodem taky nejhezčí.

„Můžeš k nám přijít?“ zeptal se. „Teď hned?“

„To asi nepůjde,“odpověděla Otka a bylo slyšet, že ji to mrzí. „U nás je zrovna večírek. Máma slaví čtyřicátiny.“

V telefonu byl slyšet svižný jazz, tlumený šum zábavy, občas se někdo hlasitě zasmál.

„Oti, pomožeš ty mi?“ volal někdo. To byla určitě ta jejich au-pair slečna odněkud z ciziny. „Musíme náštipat matu do limonády! Můžeš ty pak ponakládat losos na housky?“ „Už jdu!“ obrátila se Otka. „To je pořad uš du, uš du!“ ozývalo se z dálky hubování. „Uš, uš, a nikdy je to.“

„Stejně se uvidíme zítra,“ vrátila se Otka zpátky k Nemovi. „Jdeme přece do kina. Nebo jsi na to zapomněl?“

„Jasně, že ne!“ vyhrkl Nemo. Nový James Bond – na ten film se těšil už hodně dlouho. A taky na to, že bude sedět vedle Otky celé dvě hodiny potmě.

„Ale já tě musím vidět ještě dneska!“ vykřikl, hned se ale zarazil. Polilo ho horko. Co to zase bylo! Musím tě vidět ještě dneska… Jako by to bez Otky nevydržel ani jediný den! Jako by do ní byl totálně zabouchnutý.

Zkoumavě se podíval do zrcadla nad prádelníkem. Ještě štěstí, že ho teď Otka nevidí – obličej rudý jako rak, vlasy rozcuchané až běda.

„Tak přijď ke mně,“ navrhovala Otka. „Stejně jsi u nás ještě nebyl.“

Nemo rychle uvažoval. Nechtělo se mu tak nebezpečnou zásilku vláčet přes půl města. Ještě méně se mu ovšem chtělo ten balíček otvírat sám. Nechat ho jen tak, to vůbec nepřipadalo v úvahu, i když na něm bylo napsáno „NEOTVÍRAT!“.

Na to ten balík prostě sliboval moc velké dobrodružství. A městečku Horní Suchopár by troška dobrodružství docela prospěla. Byla tu taková nuda, že když ve středu přijeli popeláři, už to byla velká událost.

„Tak co, přijdeš?“ zeptala se Otka ještě jednou.

Nemo váhal. „Vždyť nejsem pozvaný.“

„To je jedno,“ uklidňovala ho Otka, „tady je tolik lidí, že si nikdo ani nevšimne, že je tu někdo navíc.“ Zeptala se ještě: „Víš, kde bydlíme?“ A sama hned odpověděla: „Ulice Červotočivá, číslo 4. Kousek naproti je květinářství.“

„Tak jo, za chvíli jsem tam!“ Nemo se rozloučil a položil telefon. Pak vzal telefon zase do ruky a vytočil Bédovo číslo. Béda to nebral. Na pevné lince taky nic.

„Ach jo.“ Nemo se s povzdechem vydal na cestu.

„Ahoj Nemo!“ Bédova maminka stála v předsíni plné všelijakých drátů a pokoušela se zprovoznit nový router na internet. Nemo teď pochopil, proč se Bédovi nemohl dovolat.

„Dobrý den, paní Kuchaříková, je Béda doma?“

„Tady jsem!“ uslyšel Nemo hlas svého kamaráda.

Překročil změť drátů a vešel do kuchyně. Béda stál u stolu a oběma rukama přidržoval trychtýř, kterým babička rozlévala do starých skleniček od hořčice horkou marmeládu.

„Půjdeš se mnou za Otkou?“ zeptal se Nemo a ani se moc nezdržoval zdravením. „Nemůžu,“ odpověděl Béda. „Mám píchlé kolo. A kromě toho děláme marmeládu, jak vidíš.“

„Už zase?“ Nemo se podíval na Bédovu sestru. Seděla na kuchyňské židli, kolena pod bradou a s vážným výrazem ve tváři si v kapesním zrcátku prohlížela pupínky na čele. Antonie už pěkných pár dní nosila domů kilogramy jahod, které pak babička s Bédou museli zpracovat a vařit z nich marmeládu.

„Mám ještě skočit pro jahody?“ zeptala se Antonie.

„Jenom to ne!“ zavrčel Béda. „Jahody už mi pomalu lezou i ušima.“ Zašrouboval sklenici a obrátil ji dnem vzhůru.

„Bédo, teď ale musíš!“ naléhal Nemo. „Je to důležité.“

„A pročpak?“ zeptaly se Antonie a Bédova babička jedním hlasem, i když se jich to vůbec netýkalo.

Nemo popadl kamaráda za rukáv a vytáhl ho na chodbu. „Auvajs, co děláš?“ protestoval Béda.

„Maximální poplach!“ zasyčel Nemo. „Musíme pryč, okamžitě! Půjč si kolo od Antonie!“ Béda s opovržením odfrkl: „Je vidět, že nemáš sourozence.“

„Tak si to kolo jednoduše vezmeš!“ navrhl Nemo. „Za hodinu bude zase zpátky.“

„Jen když mi řekneš, co se děje. Vážně se mi nechce riskovat život kvůli nějaké blbosti.“

Nemo se zhluboka nadechl. Bédova ustrašenost mu někdy pěkně lezla na nervy. Podíval se, kde je paní Kuchaříková, ta se právě snažila dostat se s kabelem za skříň. Přece jen raději vsadil na jistotu a odtáhl Bédu na záchod. Zavřel dveře a spláchl, aby bylo slyšet jenom šumění vody. „Dostal jsem nový balíček.“

„To nemyslíš vážně!?“ Béda leknutím vytřeštil oči. „Jak to, že jsi ho převzal?“

„Nic jsem nepřebíral!“ bránil se Nemo. „Ráno jsem si trochu přispal. Je přece sobota. A když jsem pak vstal, bylo to za dveřmi. Tak co? Jdeme?“

Béda neodpovídal.

Byl už totiž venku.

Kapitola 2

OTEVŘÍT, NEBO NEOTEVŘÍT –

TO JE, OČ TU BĚŽÍ

Nemo šlapal jako ozávod kdomu, kde bydlela Otka. Rychle seskočil, opřel kolo oauto jednoho zhostů, kteří obsadili místo pod přístřeškem. Znosiče na zadním kole odvázal balíček. Netrpělivě čekal, až Béda sestřino kolo opatrně opře opouliční lampu apečlivě ho zamkne.

Pak spolu konečně vešli do zahrady.

Nemo se užasle rozhlížel.

Vila, kde bydlela Otka, byla daleko hezčí než jejich malý přízemní domek nebo Bédův byt ve třetím patře starého činžáku.

UPaušových bylo všechno moderní akrásné. Samé dřevo asklo. Za domem se před nimi otevřela krásná stará zahrada se spoustou ovocných stromů, na kterých se houpaly pestré lampiony. Ve stínu pod stromy stály židle sbílými potahy, na stolech byly připravené talíře se zlatým okrajem, vedle nich broušené sklenice adžbány slimonádou, na kterých visely hrozny rybízu posypané cukrem. Na stříbrném podnose čekaly čokoládové větrníčky, znichž někdo poskládal číslici 40. Slunce se odráželo od hladiny azurově modrého bazénu avrhalo zlaté odlesky na slavnostně oblečené hosty. Všichni byli ve skvělé náladě, bavili se ausrkávali šampaňské zvysokých sklenic. Byla tam skoro celá suchopárská smetánka. Nemo poznal starostu Bílého ataky hodně tváří zmístní televizní stanice Kabel-A. To není možné, tamhle je Michal Mráček, ten akční moderátor počasí! Atam, to je ta blonďatá herečka, kterou nedávno viděl vjedné televizní show. No jasně, jsou tu skoro všichni herci ze seriálu Osudová láska.

Nemo si vzpomněl na mámu. Ta by určitě zbledla závistí, kdyby věděla, kde zrovna je. Ten nekonečný seriál byl její absolutně nejoblíbenější pořad. Každý večer, když přišla zpráce domů, nepřála si nic jiného, než strčit do trouby pizzu, nechat si od Nemova tatínka masírovat nohy adívat se utoho na seriál.

Nemo se snimi dříve rád díval taky, protože tam hráli Otčini rodiče. Ale teď, když se sOtkou skamarádili, už ne tak často.

Tamhle je!

Nemo zůstal stát, jako by ho přimrazil.

Otka aVioleta stály na terase anabízely hostům chlebíčky suzeným lososem ajednohubky ozdobené kaviárem ze pstruha. Otka měla na sobě křiklavě červené kimono svelkými květy. Hnědé vlasy měla vyčesané do uzlu, ze kterého trčely čínské jídelní hůlky. Nemo si pomyslel, že to Otce moc sluší, ostatně jako vždycky. Možná itrochu víc než jindy.

Zrovna se za ní chtěl vydat, když kolem proletěl Béda.

„Rychle, porada utebe vpokoji!“ zavolal na Otku. „Musím pak zas hned domů vrátit ségře kolo.“

Otka udiveně položila tác slososem azamířila sBédou do domu. Nemo utíkal za nimi. „Nevyšiluj, prosím tě! Tvoje ségra se určitě zrovna teď bude chtít projet na kole.“

„Jasně, že jo!“ trval na svém Béda. „Vážně, ona fakt každé odpoledne jezdí do města akupuje tam kila jahod. Naprosto nechápu, proč to dělá.“ Vobývacím pokoji se zastavil.

„Kudy teď?“ rozhlížel se.

Otka ukázala na schody.

„Možná jí nejde ani tak moc ojahody,“ uvažovala. „Spíš za tím bude Patrik.“

„Patrik?“ zeptali se Nemo aBéda najednou.

„To je ten kluk, který prodává jahody ve stánku, co vypadá jako velká jahoda,“ vysvětlovala Otka. „Je ze sedmičky avšechny holky na něj letí.“

„Všechny?“ Nemo ucítil malé píchnutí usrdce.

Otka přikývla. „Všechny. Ale Patrik si nikoho nevšímá. Jenom tam sedí azírá do mobilu.“

Když došli do prvního patra, Otka otevřela jedny zdveří.

„Páni!“

Nemo aBéda súžasem vstoupili do Otčina království. Oči jim přejížděly po pokoji jako cvičení delfíni po vlnách − zvysoké postele na obrovský šatník, kolem stěny stelevizí na hrací konzoli apřes hi-fi věž až kpsacímu stolu, na kterém stál otevřený růžový notebook.

„Co se vlastně děje?“ ptala se Otka.

„Tohle!“ Nemo vytáhl balíček apoložil jej na kulatý koberec uprostřed pokoje.

„Už zase?“ Otka zvedla obočí.

Nemo přikývl. „Stejně jako tehdy. Zase žádný odesílatel. Jenom ten divný příjemce tady.“

Ukázal na klikyháky, které někdo načmáral na balíček:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

„Nikomu!“ Poprvé si Nemo ještě myslel, že se jedná oněj. Nemo je přece latinsky aznamená „nikdo“. Kromě toho bydlel vulici VHáji astím úplným koncem světa se to vlastně taky docela hodilo, protože před jejich domem visela velká reklama na hedvábně jemný toaletní papír, na které se vyjímal obří zadek.

Potom ale zjistili, že oNema vlastně vůbec nejde aže za tou podivnou zásilkou vězí něco jiného…

„Aco teď bude dál?“ zeptala se Otka.

„Tak to je nad slunce jasné,“ řekl Béda. „Tentokrát ten balíček zaneseme pěkně štandopéde zpátky na poštu.“

„Štandopéde?“ napodobil ho Nemo. Nesnášel, když Béda používal tak staromódní výrazy. Protože Bédova maminka byla sama amusela zůstávat dlouho vpráci, starala se oděti hlavně Bédova babička. Bohužel to bylo znát.

„Jinými slovy: Okamžitě! “ přeložil Béda ochotně. „Doufám, že ani na zlomek vteřiny neuvažujete otom, že bychom ten balík otevírali?“ Podíval se na ostatní velmi důrazně. „Jen si vzpomeňte, jaké nervy to byly syettim!“

„Jé, Icyho jsem měla moc ráda.“ Otka se škrábala na ruce, měla pořádný štípanec od komára. „Akdybyste tu krabici tehdy neotevřeli, nikdy by se nevrátil domů. Vzpomeňte si, jak se malý Leo radoval, když dostal svého plyšáka zpátky.“

„No, tak se tolik nedojímej!“ setřel ji Béda. „Kdo ví, co tam tentokrát je? Přece jen je tam napsáno SLIZKÉ.“

„Možná je tam nějaký měkkýš?“ uvažoval Nemo.

„Ty ses úplně zbláznil! Opovaž se to otevřít!“

„Nebuď tak bezcitný!“ řekla Otka. „Někde teď sedí nějaké děcko apláče, protože se mu ztratila jeho nejmilejší hračka.“