Kočkám malým i velkým,

které mi svou neutuchající inspirací

pomáhaly tuto knížku napsat.

Kapitola první

Ve které se u mě doma objeví partička koček a nic už není jako dřív.

Ahoj! Jsem Kryštůfek. Chtěl bych vám povědět o svých kočkách. Kočky jsou neobyčejné bytosti, to věděli už staří Egypťané. Ale věřte mi, že moje kočky jsou ta nejneobvyklejší stvoření na Zemi! A nebýt Štědrého večera, nikdy bych se to nedozvěděl.

Toho dne už jsem se nemohl dočkat sváteční večeře a dárků pod stromečkem. Teple jsem se oblékl a vyšel ven hledat první hvězdičku. Oblohu zakrývaly tmavé mraky, ze kterých začal padat sníh. Působilo to tiše a slavnostně. Už jsem chtěl jít dovnitř a říct rodičům, že tentokrát musíme začít Štědrý večer bez první hvězdičky, protože nebe je zamračené, když vtom jsem zaslechl slabý pískot. Nastražil jsem uši a skutečně: zvuk přicházel od rybníka poblíž domu. Vydal jsem se tím směrem a sníh mi křupal pod nohama. Co se to mohlo od zamrzlého rybníka takhle ozývat? Že by kapr? Nebo karas či okoun? Možná je rybám pod ledem zima a dusí se, říkal jsem si.

Když jsem rozhrnul rákosí, nespatřil jsem ryby, ale tři krásná, na kost promrzlá koťátka. Dívala se na mě smutnýma očkama a tulila se k mým teplým rukavicím. Nemohl jsem je tu přece nechat! Ani na chvilku jsem nezaváhal, i když jsem věděl, že mamka z toho, co se chystám udělat, nebude nadšená. Doma s námi totiž bydlely už čtyři kočky. Neměl jsem ale na výběr, musel jsem ty drobečky zachránit. Rozepnul jsem si bundu, schoval do ní ta tři nebožátka, aby se rychle zahřála, a co nejrychleji jsem je nesl domů.

„Podívej, co jsem našel u rybníka!“ ukázal jsem mamince mňoukající, jinovatkou pokryté kožíšky.

„Jejda!“ Mamka se naklonila nad moji rozepnutou bundu, ze které na ni žalostně koukaly tři páry kukadel.

I když jsem to vůbec nečekal, nekřičela na mě, jen přinesla čistou deku a taky koš, kam nalezence uložila. Byli už tak velcí, že dokázali sami jíst, a tak mamka rychle ohřála mléko. Postavil jsem koťátka k misce a ona pomalounku, zpočátku trošku nemotorně, začala pít.

Mezitím z pokoje přišla moje dospělá kočka Micka a zvědavě pozorovala nové nájemníky. Hned za ní vyskočily její dvě děti, rázná koťata Kaskadér a Fousek.

„Micko, musíš se o ty malé postarat,“ pověděla kočce mamka. A Micka, která je velice moudrá, se usadila okolo koťátek a nechala je, aby se schoulila do jejího kožíšku.

Za chvilku přišla i Šedá, Kaskadérova a Fouskova teta. Šedá má žíhanou, šedohnědou srst a chová se velmi neobvykle. Nedá se jen tak někým pohladit a člověk si její důvěru nezíská snadno. Občas se na pár dní někam ztratí a nikdo neví, kam se poděla. Má svoje tajemství, ale s Mickou a jejími koťaty vychází dobře. Teď když uviděla nová mrňata, zastavila se na prahu kuchyně a váhavě je nějakou dobu pozorovala. Bál jsem se, že si je neoblíbí nebo že se urazí a zase někam odejde, ale ona nalezence přijala a zahrnula je péčí stejně jako Micka. Obě se o ně velice svědomitě staraly.

Špunti, nakrmení a zahřátí, se stočili do nadýchaných klubíček a okamžitě usnuli v objetí svých náhradních maminek. Vypadali sladce a roztomile. Teprve teď jsem si je mohl důkladně prohlédnout. Jedno koťátko bylo černé s bílými ponožkami na tlapkách a bílou kravatou kolem krku. Druhé bylo mourovaté s nádechem do modra a úžasně vrnělo. A jejich sestřička měla zrzavou srst s černými skvrnami a bílým trojúhelníčkem nad čumáčkem. Packy měla taky bílé, jako by si obula bílé boty. Hned jsem věděl, že jsou to opravdu jedinečná koťátka!

„Měl bys jim dát nějaká jména,“ řekl mi táta a já poskočil radostí.

„To znamená, že si je můžu nechat?“ zeptal jsem se.

Rodiče se na sebe podívali.

„Koneckonců je Štědrý večer a ty jsi je zachránil. Máme už čtyři kočky, tak tři další taky nějak uživíme,“ řekla maminka a trochu si povzdechla. „Možná je to nějaké znamení, že jsi je našel zrovna dneska…“

A měla pravdu, bylo to znamení. Od toho dne se mi život převrátil vzhůru nohama. Však si to sami poslechněte…