Necroscope®

Copyright © 1986 by Brian Lumley

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Robert Čapek, 1994, 2023

Cover © Dark Crayon, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3952-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-3953-0 (mobi)

PŘELOŽIL ROBERT ČAPEK

Věnováno „Squidge“

NEKROSKOP:
NĚCO JAKO PŘEDMLUVA

Toto je příběh o tom, jak, proč a kdy jsem napsal knižní sérii Nekroskop… a který nebylo možné vyprávět dřív, protože jsem ji až do nedávné doby stále psal! Nebo jsem přinejmenším psal další pokračování. Strávil jsem tím opravdu dlouhou dobu, což znamená, že se musím vrátit hodně daleko do minulosti. Začnu v době, která napsání Nekroskopa předcházela, protože než vypěstujete květinu, musíte zasadit semínko.

Opravdu první semínko bylo zasazeno, když jsem byl ještě malé dítě – a tím myslím vážně malé, maximálně tak pětileté. Zažíval jsem tehdy ve snech takovou divnou věc; vlastně ji zažívám pořád. Někdy – i když už bohužel ne poslední dobou – jsem dokázal ve snu létat. Věděl jsem, jak na to! A vždycky po probuzení mi chvilku trvalo, než mi došlo, že to neumím. Vyloženě jsem to nenáviděl!

Když jsem byl ještě dítě, často jsem ve snu cestoval. Uložil jsem se do postele a hned v dalším okamžiku jsem byl někde jinde: na písečné pláži s kamarády nebo jsem hluboko v lese lezl na svůj oblíbený strom; a hned v následující chvíli jsem byl zase někde jinde. Okamžitá změna prostředí! No, dobře, tyhle sny všichni známe, ale protože mi všechna ta snová místa připadala dokonale skutečná, žasl jsem nad tím. Škoda že jsem z toho úžasu vyrostl.

Bylo to ale semínko, které v mladé mysli zakořenilo. Když jsem později četl vědeckofantastické knížky, neměl jsem nejmenší problém přijmout myšlenku teleportace. Pokud si člověk něco dokáže představit, dokáže to i vytvořit, a já si takové věci představoval a snil jsem o nich od chvíle, kdy jsem byl malé dítě, což bylo dávno, dávno před Star Trekem.

Roky běžely a rychle se uchytávala další semínka. V patnácti jsem jako učeň pracoval v městečku nějakých deset kilometrů od naší vesnice a přes cestu u zastávky autobusu, kde jsem vystupoval, stála trafika, kde jsem si koupil první číslo britské mutace Weird Tales. Pak už jsem ten časák kupoval každý měsíc. Bože můj, kdybych tenkrát věděl co dnes! Rozhodně bych si všechna čísla schovával a udržoval je v dokonalém stavu, protože o padesát let později mají obrovskou hodnotu. Víte, co bych udělal, kdybych měl stroj času? Dopravil bych do roku 1953–54 pár uncí zlata, prodal je za peníze, které se používaly před zavedením decimální měny, a nakoupil bych tolik časopisů, kolik bych jen sehnal – stály tenkrát šilink za výtisk (což v současnosti dělá devět centů), a pokud jste nakupovali na bleším trhu, dali jste za jeden šestipenci (čtyři a půl centu). Jistě, vím, že existují lepší způsoby, jak nadělat peníze se strojem času, ale takhle bych to udělal. Ne proto, abych je pak prodal, Bože můj, ne – ale abych si k nim mohl alespoň čichat!

O něco později do té trafiky dorazily i proslulé EC komiksy.

Pokud vám ještě nebylo padesát, možná ani nevíte, o čem teď mluvím; na druhou stranu je možné, že je znáte i bez ohledu na svou věkovou kategorii, protože tyhle věci inspirovaly filmy, dočkaly se mnoha reedicí, dají se pořád sehnat v nádherných vydáních u specializovaných vydavatelů a tak dále.

A pokud jde o mě, tak tam vycházely nejpamětihodnější příběhy, jaké se kdy během posledního století na hororové scéně objevily – a to mluvím o scéně, kde se potkávali H. P. Lovecraft, Weird Tales, Arkham House, Famous Monsters of Filmland, Universal Studios a Hammer. Proč se zmiňuji i o Universalu a Hammeru? Protože odtamtud přišli lidé, kteří nám dali nejlepší a nejnadčasovější verze Frankensteina, Vlčího muže a Drákuly. (Ano, ano – vím, že tu byl Nosferatu; nesnažím se být úplně puristicky a naprosto vědecky přesný. Říkám to ale tak, jak to vidím já.)

Pokud jde o ty staré filmy od Universalu a to, co si z nich pamatuji nejlépe, je na prvním místě Drákula. Ale ta nejlepší verze, která mi nejvíc utkvěla v paměti, by byla ta z remaků Hammeru; hrabě sající krev a to, jak se jeho plášť zavlní, když seskakuje z hradeb… ááách! Je tedy naprosto přirozené (nepřirozené?), že cítím záchvat nostalgie (Nostalgie? Ano, znáte ji dokonce i tehdy, když je vám sedmnáct let!) při Weird Tales a starých komiksech EC s názvy jako Krypta hrůzy, Smršť strachu a možná ze všech nejvíc Příběhy z krypty. Vždyť tam jsou samozřejmě všichni ti upíři! Ano, je docela dobře možné, že v některých číslech těchto časopisů tradiční upírské příběhy nenajdete, ale pokud to tak je, tak si je nepamatuji a ani si je pamatovat nechci.

Co se týče románu Brama Stokera – myslím, že jsem jej řádek za řádkem četl v místní knihovně, protože mi rodiče nedovolili, abych měl tuhle knihu doma; bylo mi tehdy zhruba sedm osm let. A o nějakých jedenáct dvanáct let později – anebo to možná bylo ještě trochu později – jsem si přečetl knihu Já, legenda od Richarda Mathesona. Naprostá klasika! Byla tak dobrá, že jsem si na další čtvrtstoletí rozmyslel pokus o vlastní upírskou knihu.

Ale semínka už byla zasazena…

Je škoda, že každé z nich neroste za stejně dobrých okolností. Některá vzešla v dobré setbě a vedla k jasným, inspirativním nápadům, ale jiná… inu, někdy nápady, příběhové linky nebo dialogy vyrašily v časech čirého utrpení. Takovou chvílí byla například i smrt mého otce v roce 1980. Bylo to v červnu toho roku, kdy mi zavolala sestra, že otec leží v nemocnici. Než jsem dorazil z velitelství a školicího střediska Královské vojenské policie v Chichesteru domů do Hordenu na severozápadním pobřeží Anglie, byl už mrtvý.

Šel jsem s matkou, abychom se s ním rozloučili v místním pohřebním ústavu, a tehdy mi to teprve opravdu došlo. Za celou dobu, kterou jsem strávil v armádě – bylo to dvaadvacet let – jsem otce viděl možná desetkrát, ale nikdy jsem s ním nestrávil víc než pár dní a nikdy jsme se nedokázali sejít o samotě.

Buď jsem musel být s dětmi, nebo měl on práci, nebo jsem neměl čas, nebo stovka dalších věcí, které se nějak postavily do cesty tomu, abychom si spolu sedli a popovídali – už ne jako chlapec s mužem, ale jako muž s mužem. A přitom toho věděl a uměl tolik a teď už jsem se ho nemohl zeptat na… vlastně na cokoli.

Zašel jsem do jeho oblíbené hospody (dodnes si pamatuji, že tam byly na podlaze piliny a pod mosaznými opěrkami na nohy stála plivátka) a koupil jsem dvě piva, jedno pro sebe, jedno pro něho. A když se nikdo nedíval, povídal jsem si s ním. Napil jsem se ze své sklenice, pak z jeho a tak dál.

A povídali jsme si… většinou jsem ovšem mluvil já a říkal jsem mu, jak moc je mi líto toho, že jsme to nedělali častěji. Bože můj, jak mi tenkrát chyběl a jak bych dal cokoli, abych ho mohl ještě jednou vidět! A co bych dal za to, abych si mohl sednout k jeho hrobu, mluvit s ním, utěšovat ho a nechat se utěšit. Nebylo to ale možné. A takhle bylo zasazeno poslední semínko.

Je pravda, že tomu semínku trvalo nějaké tři čtyři roky, než pořádně zakořenilo a vystřelilo výhonky. A pravdou je i to, že když se probudilo, připojilo se k němu několik dalších (o těch už jsem mluvil) a vytvořily zvláštně hybridní, opravdu pozoruhodný květ. A já věděl, jak o něj pečovat. Pojmenoval jsem jej Nekroskop: příběh o člověku, který dokáže mluvit s mrtvými pomocí Möbiova kontinua – kterému jsem tak říkal podle proslulého a dávno mrtvého německého matematika a astronoma Augusta Ferdinanda Möbia – dokáže cestovat tam a zpátky v čase a bojovat za správnou věc s upíry z paralelního vesmíru.

Prapůvodní nekroskop byl (a je) Harry Keogh. S tímto chlapcem a mužem se setkáte na stránkách hned za tímto úvodem. Ale:

Harry nezískal všechny své schopnosti hned od začátku; samostatné charakterové stránky a přednosti se vyvíjely postupně během jeho hybridního dospívání. Ještě na konci prvního Nekroskopa Harryho schopnosti nejsou plně vyvinuté… a jejich vývoj bude trvat další čtyři knihy! Když jsem ale dopsal poslední odstavec prvního dílu série, věděl jsem, že jsem se narodil pro to, abych tento příběh napsal.

No dobře, tohle vyznělo trochu bombasticky, nafoukaně a egoisticky, ale… líbí se mi to. Protože je to pravda. Byl jsem z toho nadšený tehdy a mohu vás ujistit, že to nikdy nepřešlo a jsem nadšený i teď. Stala se spousta vzrušujících věcí a dodnes se dít nepřestaly. Je ale pravda, že v průběhu těch let jsem narazil na pár potíží. Jako například:

Psaní všech 150 000 slov prvního románu mi trvalo od 14. března do 14. září roku 1984; přesně šest měsíců. Rukopis pak skončil u Nicka Austina v Grafton Books v Londýně a Nick mi docela brzy zavolal. Knihu četl; byl z ní nadšený; Grafton ji vydá. Pokud si vzpomínám přesně, dostal jsem zálohu na honorář tři tisíce liber, což dělá zhruba čtyři a půl tisíce dolarů. Au! Uvědomte si ale, že to bylo v roce 1984. I když to nebylo moc peněz, přinejmenším jsem neměl zůstat hlady v roce 1985.

V roce 1986 vyšel Nekroskop poprvé… tyhle věci prostě nějaký čas trvají. A během následujících týdnů a měsíců jsem narazil na jednu z klasických potíží. Byla to totiž kniha, o jejímž úspěchu jsem byl přesvědčen, ale pořád se to nezlepšovalo – a vlastně to ani nezačalo. Myslel jsem, že je to obálkou; byla křiklavě žlutá a s velkými písmeny a vůbec se mi nelíbila. Promluvil jsem si s Nickem a ten se mnou souhlasil. Grafton udělá nové vydání s obálkou od George Underwooda.

Líbila se nová obálka mně? To si pište! Já si ji dokonce koupil! Zatímco píšu tyhle řádky, visí mi na stěně necelé tři metry daleko. A zabrala; potíž se vyřešila; Nekroskop se konečně odlepil od země a od knihkupeckých pultů.

O něco později roku 1986 jsem se zúčastnil World Fantasy Convention v Providence v Rhode Islandu, domově H. P. Lovecrafta. Sice jsem neměl skoro žádné peníze, ale přátelé mi pomohli s výdaji na letenku a já moc chtěl vidět Spojené státy a hlavně Providence. A právě během této návštěvy jsem potkal Toma Dohertyho, šéfa TOR Books. Padli jsme si do oka v podstatě okamžitě a na večírku vydavatelství jsem se odvážil podstrčit Tomovi ohmataný výtisk prvního vydání Nekroskopa. (Obálka od Underwooda tehdy ještě nebyla v tisku.)

Skoro o rok později, to už jsem byl pochopitelně zpátky v Anglii – v té době už ode mě Nick Austin koupil druhou knihu série, která se jmenovala Wampýři!, a já právě dokončoval třetí díl s názvem Zdroj – mi zavolali z TOR Books s nabídkou, která mi tehdy připadala skvělá. TOR ode mě odkoupí jak Nekroskopa, tak Wampýry! (poslal jsem jim mezitím rukopis druhé knihy, kterou z nějakého důvodu chtěli přejmenovat na Vampýři! Asi proto, aby všichni věděli, oč jde) a na základě kvality prvních dvou dílů chtěli rovnou koupit třetí, aniž by ho viděli. A tak se nakonec daly věci do pohybu – mimo jiné i díky tomu, že se jejich prodeje v Británii rozjížděly, což bylo pro TOR důležité.

A od té doby…

No, nebudu vás zatěžovat vyprávěním o tom, jak se točí kolečka vydavatelského průmyslu, ale s radostí vám oznamuji, že devatenáct let po vydání prvního dílu se Nekroskop a jeho třináct pokračování stále dobře prodávají v pevné i brožované vazbě v Británii, Spojených státech a v deseti dalších zemích (jedenácté bude Japonsko). Knihami se inspirovaly komiksy, vznikly figurky hlavních postav, dokonce i RPG hra. V Německu vyšel Nekroskop jako audiokniha a po dlouhých jednáních byla zakoupena práva na film.

Kromě toho jako přímý důsledek série vznikla moje americká webová stránka a tady v Anglii už pět let provozujeme „KeoghCon,“ kde se vždycky sejde pár desítek fanoušků a přátel Harryho Keogha a mých dalších hrdinů a postav, společně se napijeme, poslechneme si nějaké panelové diskuse, posloucháme předčítání a děláme spoustu dalších věcí, které posilují mé ego.

Pokud jde o knihy, které vydalo nakladatelství TOR, jsem nejšťastnější člověk na celém světě. Zakázku na vytvoření obálek pro americká vydání mých knih totiž dostal Bob Eggleton, vítěz mnoha cen v kategorii fantastické literatury. Jeho emblematické lebky – žádná z nich není lidská! – už dávno znají, poznávají a obdivují lidé v mnoha částech světa, a navíc jsme se spřátelili. Kromě toho nepracuje jen na obálkách Nekroskopa, ale na většině obálek knih, které vydal TOR; a protože TOR vydal už nějakých třiatřicet mých knih, je to pěkná řádka přebalů! Nikdo je nedokáže kreslit tak dobře jako Eggleton a dobře vím, že jeho obálky velkou měrou přispěly k jejich úspěchu.

A když už mluvíme o úspěchu:

V červenci 1992 TOR, který mě vydával celé čtyři roky v brožované verzi, vydal první knihu série Pokrevní bratři v pevné vazbě a pokračuje v tom dodnes. Ale –

O dva roky později se v roce 1994 vrátili na samotný začátek a připravili nová vydání starších titulů od Nekroskopa až po Sémě mrtvých v krásné pevné vazbě s původními přebaly Boba Eggletona.

Po šesti letech od prvního brožovaného vydání byla po sérii taková poptávka, že si celá zasloužila nové vydání v daleko trvalejším, vázaném provedení.

A to je zhruba celý příběh Nekroskopa. Byla to velmi dlouhá cesta s mnoha hrboly a výmoly: infarkt v roce 1989, rozvod, mnoho potíží tak čerstvých, že o nich ještě pořád nedokážu mluvit; prostě život se vším všudy a roky ubíhají daleko rychleji než kdysi.

Pokud jde o tu dlouhou sérii knih:

Nedávno jsem dokončil práci na poslední knize, na úplně posledním dílu, založeném na nápadu, o kterém jsem se zmínil Tomu Dohertymu při večeři na World Fantasy Convention v říjnu 2003 ve Washingtonu. A víte, co v ní není? Upíři! Místo nich je tam něco úplně jiného. Prozatím pro ni mám název Dotek.

Pro ty z vás, kteří jste si pořídili toto speciální vydání Nekroskopa, přidávám seznam, který vám může pomoci při hledání nejlepšího pořadí knih ke čtení. Přidal jsem k němu dobu, kdy jsem práci na nich začal a skončil – nemá to žádný zvláštní důvod, jen mě napadlo, že by vás to mohlo zajímat.

Nekroskop

březen–září 1984

Nekroskop II: Vampýři!

únor–srpen 1986

Nekroskop III: Zdroj

duben–srpen 1987

Nekroskop IV: Řeč mrtvých

listopad 1988 – březen 1989

Nekroskop V: Sémě mrtvých

březen 1989 – březen 1990

Nekroskop VI: Pokrevní bratři

květen 1990 – duben 1991

Nekroskop VII: Poslední hrad

červen 1991 – červenec 1992

Nekroskop VIII: Války o krev

srpen 1992 – srpen 1993

Nekroskop IX: Ztracené roky

leden 1994 – březen 1995

Nekroskop X: Znovuzrození

květen 1995 – březen 1996

Nekroskop XI: Vetřelci

červen 1997 – červen 1998

Nekroskop XII: Prznitelé

červen 1998 – červen 1999

Nekroskop XIII: Mstitelé

červen 1999 – červen 2000

A tři povídky s Harry Keoghem ve sbírce:

Harry Keogh: Necroscope, And Other Weird Heroes

červen, červenec a srpen 2002

A nedávno přijaté do tisku vydavatelstvím TOR:

Nekroskop XIV: Dotek

listopad 2003 – listopad 2004

Dotek vyjde v polovině roku 2006 a tentokrát opravdu uzavře celou sérii. Přátelé, pokud máte při čtení těchto knih alespoň z poloviny takovou radost, jakou jsem měl já při jejich psaní, jsem úplně spokojený. Vážně bych si nemohl přát nic lepšího…

Brian Lumley, Torquay, listopad 2005

DEFINICE

Tele – (řecky tele: „daleko“)

Teleskop je optický přístroj umožňující pozorování vzdálených objektů. Například povrch Měsíce je viditelný jako ze vzdálenosti sta kilometrů.

Mikro – (řecky mikros: „malý“)

Mikroskop je optický přístroj, který činí malé objekty viditelné lidskému oku. Mikroskopem se jeví kapka čisté vody jako bydliště nespočetných mikroorganismů.

Nekro – (řecky nekros: „mrtvola“)

Nekroskop je lidský přístroj, který umožňuje přístup do mysli mrtvých lidí. Harry Keogh je nekroskopem – zná myšlenky mrtvých v jejich hrobech.

Hlavní rozdíl mezi těmito přístroji je tento: první dva pracují na čistě fyzikálním, jednocestném principu, nejsou schopné cokoli změnit. Měsíc se nemůže podívat teleskopem na člověka a améba ani neví, že je pozorována mikroskopem.

A právě to je velký problém Harryho Keogha: jeho nadání pracuje v obou směrech. MRTVÍ O NĚM VĚDÍ A NENÍ JIM TO LHOSTEJNÉ!

PROLOG

Hotel byl velký a poměrně známý, nápadný, pokud ne přímo okázalý, v nevelké vzdálenosti od Whitehallu a… naprosto jiný, než se zdál být. Jeho nejvyšší poschodí bylo pronajato mezinárodní podnikatelské společnosti, což bylo ovšem také všechno, co o něm vedení hotelu vědělo. Obyvatelé tohoto teritoria měli svůj vlastní výtah, umístěný v zadním traktu budovy, soukromé schodiště, nalézající se tamtéž, a prakticky byli naprosto odděleni od zbytku hotelové budovy, dokonce i s vlastním požárním východem. Ve skutečnosti jim – a „jim“ bylo asi jediné označení, jež se za těchto okolností dalo použít – totiž nejvyšší patro patřilo a byli naprosto mimo možnosti kontroly ze strany hotelu. Při pohledu zvenčí by nikdo netušil, že budova in toto je něco jiného, než za co je vydávána. Což bylo přesně to, čeho chtěli „oni“ dosáhnout.

Co se týká „mezinárodních podnikatelů“ – ať se takovými stvořeními míní, co chce – těmi „oni“ nebyli. Ve skutečnosti byli jakousi panožkou vlády, nebo víceméně jejím pomocným orgánem. Vláda je podporovala asi tak, jako strom podporuje popínavé rostliny na svém kmeni, a jejich kořeny byly na sobě naprosto nezávislé. A ve shodě s touto metaforou – protože byli velmi malými parazity, o nich obrovské tělo stromu ani nevědělo. Taková bývá praxe mnoha zkušebních, nevyhledatelných projektů, jejichž financování nemá žádnou přednost, a tak dostávají pouze „drobné“. Údržba jejich kanceláří nebyla proto nijak zvlášť důležitou položkou v seznamu účtů, ale s tím se nedalo nic dělat.

Oproti jiným vyžadovala podstata tohoto projektu od jeho pracovníků naprosto pevné zásady. Při případném prozrazení jeho existence by nastaly velké problémy. Bezpochyby by na něj bylo pohlíženo s podezřením a pohrdáním, pokud ne rovnou s neochotou uvěřit a jednoznačným nepřátelstvím. Byl by odepsán jako naprosto nepotřebný výdaj, zbytečná zátěž daňových poplatníků a bezdůvodné plýtvání státními penězi. Nic by ho neomlouvalo: jeho výsledky zůstávaly ještě stále otázkou dohadů a i ten nejmenší „průvan“ je mohl navždy zničit. Pro tento druh poboček platila v podstatě vždy stejná pravidla: a) být efektivní, a přitom paradoxně b) udržovat zdání neviditelnosti a anonymity. Takže odhalit takovou pobočku znamenalo prakticky totéž jako zničit ji…

Jiný způsob, jak zlikvidovat takového parazita, byl také velice jednoduchý – odseknout jeho kořeny a popřít, že vůbec existoval. Nebo počkat, až bude vykořeněn někým jiným, a pak se vzdát jeho přesazení.

Před třemi dny se událo právě takové přetnutí kořenů. Přelomil se hlavní stonek, který vázal celou rostlinu k jejímu hostiteli a který pečoval o stabilitu celého vztahu. Krátce řečeno, vedoucí pobočky dostal srdeční záchvat a zemřel na cestě z kanceláře domů. Problémy se srdcem trpěl už dlouhou dobu, takže to ve skutečnosti nebylo příliš udivující, ale přihodilo se ještě něco, co vrhalo na celou záležitost úplně jiné světlo, něco, čím se Alec Kyle zrovna teď nechtěl zabývat.

Dnes, v obzvlášť chladném lednovém pondělí, musel Kyle, který měl převzít vedení pobočky, odhadnout škody a možnosti nápravy. A pokud bude náprava možná, musí podniknout svůj první tápavý pokus o strhnutí věcí na svou stranu. Financování projektu stálo vždycky na mírně vratkých nohou, ale teď, když chybělo vedení a vlajková loď, hrozilo, že celé představení velice rychle skončí, že bude smeteno jako hrad z písku, když přijde příliv.

Tyto myšlenky se honily Kyleovi hlavou i ve chvíli, kdy vcházel z chodníku pokrytého tající břečkou otáčecími dveřmi do malé haly, setřepával ze svého kabátu zbytky vlhkého sněhu a ohrnoval si dolů límec. Ne že by nedůvěřoval opodstatněnosti projektu – ve skutečnosti tomu bylo právě naopak: Kyle považoval pobočku za veledůležitou – ale jak má bránit své postavení tváří v tvář nedůvěře zvenčí? Ano, to bylo to pravé slovo – nedůvěra. Starý Gormley to dokázal, se svými přáteli na vysokých místech, se svými známostmi ze školy, svou autoritou, nadšením a upřímným elánem… Ale mužů, jako byl Keenan Gormley, je málo. Teď ostatně ještě méně.

A dnes odpoledne ve čtyři hodiny bude Kyle předvolán, aby obhájil své postavení, užitečnost svého projektu, svou samotnou existenci. Budou s ním velice rychle hotovi, velice rychle – a Kyle věděl proč. Rozdrtí ho. Bez nejmenších výsledků, které by jim mohl předložit po pěti letech práce, byl projekt odsouzen k zániku. Co záleží na tom, jak bude argumentovat? Ukřičí ho. Starý Gormley dokázal vždycky křičet hlasitěji než kdokoli z nich, ale kdo je Alec Kyle? Dovedl si živě představit svůj odpolední inkviziční výslech: „Ano, pane ministře, jsem Alec Kyle. Mé zařazení v pobočce? Tedy, kromě toho, že jsem zástupce sira Keenana, jsem byl – chci říct, že jsem – eh, jak bych to řekl, prognostik… jak prosím? Ano, to znamená, že jsem schopen předvídat budoucnost, pane. Ach ne, připouštím, že vám dost dobře nejsem schopen říct jméno vítěze zítřejších dostihů o půl čtvrté v Goodwoodu. Mé vědomí není natolik specifické. Ale…“ Ale bude to beznadějné. Před sto lety tihle lidé neuznávali hypnózu a ještě před patnácti lety se smáli akupunktuře. Takže jak může Kyle doufat, že je přesvědčí o důležitosti pobočky a její práci? Avšak, na druhé straně, přenese-li se přes svou malomyslnost a pocit osobní ztráty, zůstává tu ještě ta druhá věc. Kyle věděl, co to bylo: jeho nadání, které mu říkalo, že není všechno ztraceno, že je nějak přesvědčit může, že pobočka nezanikne. Proto tu vlastně dnes byl: aby prohledal věci Keenana Gormleyho a našel v nich sebemenší odůvodnění pro to, aby práce pobočky mohla pokračovat dále. Znovu se zamyslel nad svým podivným nadáním, nad svou schopností zahlédnout záblesky budoucnosti.

Ve skutečnosti se mu dnes v noci zdálo, že odpověď leží tady, v této budově, mezi Gormleyovými spisy. Ale „zdálo se“ je špatný výraz. Jeho zjevení – obrazy věcí, které se ještě nestaly, budoucích událostí – přicházela v těch mlžných chvílích mezi hlubokým spánkem a probuzením, bezprostředně před okamžikem, kdy si člověk uvědomuje, že se budí. Mohlo je způsobit tiknutí budíku nebo první sluneční paprsek na okně jeho ložnice. Tak se to stalo právě dnes ráno – šedý přísvit dalšího šedého dne se vkrádal do pokoje, útočil na jeho víčka a sděloval jeho líně se převalující mysli, že začíná další den. A s ním přišla i vize. I když „záblesk“ je lepší výraz pro to, co Kyle prožíval: chvilkový záblesk. Všechno, co takto „viděl“, se pokaždé ukázalo jako důležité.

Tentokrát viděl tohle…

Viděl sám sebe, jak sedí u stolu Keenana Gormleye a probírá se jeho papíry. Horní zásuvka po jeho pravé ruce byla otevřená a papíry a složky ležící před ním na stole pocházely z ní. Gormleyho obrovská pancéřovaná registrační skříň stála zatím neotevřená u zdi kanceláře. Tři klíče k jejím zámkům ležely na stole, kam je Kyle odložil. Každý z nich otevíral malou zásuvku ve skříni a každá zásuvka měla svůj vlastní zámek na heslo. Kyle hesla znal, ale zatím skříň neotevíral. Protože to, co hledal, bylo tady, v těchto spisech ze zásuvky.

Jako by vědomí tohoto faktu podnítilo jeho představu, Kyle viděl sám sebe, jak bere do ruky složku. Byla žlutá, což znamenalo, že obsahuje údaje o budoucím pracovníkovi organizace. O někom, koho vedl Gormley v patrnosti. Možná o někom s opravdovým nadáním.

V okamžiku těsně před probuzením postoupil Kyle o krok blíž k místu, kde seděl. Pak jeho druhé já jakoby dramaticky zvedlo oči, podívalo se na něj a trochu nadzvedlo složku, takže mohl přečíst jméno napsané na obálce. To jméno znělo „Harry Keogh“. A to bylo všechno. V tomto okamžiku se Kyle probudil. Co to mělo znamenat, o čem to vlastně vypovídalo… kdo ví? Kyle se už dávno vzdal snahy vysvětlit smysl těchto záblesků a přestal hádat, co znamenají. Ale faktem zůstávalo, že hlavní důvod, který ho sem dnes přivedl, byla podstata tohoto krátkého a nevysvětlitelného „snu“ z dnešního rána.

Vlastně… ráno pořád ještě bylo! Kyle jen o několik minut předstihl první nápor aut v londýnských ulicích. Během příští hodiny se venku rozpoutá chaos, ale zatím je všude klid jako v hrobě. Zbytek jejich týmu (celkem tři lidé včetně písařky) měl dnes i zítra z ohledu na zesnulého volno, takže kanceláře budou prázdné. V malé hale Kyle knoflíkem přivolal výtah. Když přijel a jeho dveře se otevřely, vstoupil dovnitř, vytáhl svou kódovou kartu a přejel s ní zvolna a plynule přes otvor snímače. Dveře se zavřely a výtah sebou škubl, ale nahoru se nerozjel. Kyle se zamračil. Podíval se na svou kartu a potichu zaklel. Od včerejška nebyla k ničemu. Obvykle obnovoval její platnost Gormley na hlavním počítači pobočky. Teď si ji bude muset Kyle obnovovat sám. Naštěstí měl s sebou kartu, která patřila Gormleymu. Přinesl si ji spolu s ostatními jeho věcmi. S použitím karty svého bývalého nadřízeného donutil výtah, aby ho odvezl do nejvyššího poschodí, kde prošel obdobnou procedurou, a konečně vstoupil do hlavní kanceláře.

Ticho uvnitř bylo téměř ohlušující. Vysoko nad úrovní ulice, se zvukotěsnou podlahou, izolující je od běžných zvuků hotelu, a dvojitými tónovanými okny pro zvýšení pocitu soukromí, se toto místo zdálo být od ostatního světa odděleno vzduchoprázdnem. Vzbuzovalo v člověku pocit, že pokud bude takovému tichu naslouchat příliš dlouho, brzy se bude bát dýchat. Tak tomu bylo obzvlášť v Gormleyově soukromé kanceláři, kde někdo navíc nechal spuštěné žaluzie, Ty však stínily světlo jen z poloviny, takže teď, když paprsky slunce procházely dovnitř zeleně zbarvenými výplněmi oken, celá kancelář vypadala jako vyzdobená horizontálními pruhy podmořského přísvitu, který dělal z této jindy přátelské místnosti podivně cizí prostor. Bylo takřka neuvěřitelné, že se sem starý pán už nikdy nevrátí. Kyle stál ve dveřích a chvíli se díval do místnosti. Potom vstoupil a dveře za sebou zavřel. Několik skrytých kamer ho zachytilo a identifikovalo už v ostatních kancelářích, ale hlavní kontrolní monitor, umístěný na stěně poblíž Gormleyova stolu, nebyl spokojený. Zapípal a na obrazovce se objevilo:

SIR KEENAN GORMLEY NENÍ MOMENTÁLNĚ PŘÍTOMEN. TOTO JE CHRÁNĚNÝ PROSTOR. PROSÍM, IDENTIFIKUJTE SE VZORKEM SVÉHO HLASU, NEBO OKAMŽITĚ OPUSŤTE TYTO MÍSTNOSTI. POKUD NEODEJDETE NEBO NEPROKÁŽETE SVOU TOTOŽNOST, ZAČNE ODPOČÍTÁVÁNÍ DESETI SEKUND. PAK BUDOU AUTOMATICKY ZABLOKOVÁNY VŠECHNY DVEŘE A OKNA… OPAKUJI: TOTO JE CHRÁNĚNÝ PROSTOR.

S podivným pocitem nepřátelství vůči chladnému a nemyslícímu stroji Kyle nic neřekl a čekal. Sotva napočítal do tří, obrazovka se vymazala a objevilo se na ní:

DESETISEKUNDOVÉ ODPOČÍTÁVÁNÍ ZAČÍNÁ…

DESET… DEVĚT… OSM… SEDM…

„Alec Kyle,“ řekl Kyle znechuceně. Nestál o to nechat se tu zamknout. Stroj zachytil jeho hlasový vzorec, zastavil odpočítávání a na obrazovce se objevilo:

DOBRÉ JITRO, PANE KYLE.

SIR KEENAN GORMLEY NENÍ –

„Já vím,“ řekl Kyle, „je mrtvý.“ Přistoupil ke stolu a na klávesnici naťukal platný bezpečnostní kód. Na to stroj odpověděl:

PROSÍM, NEZAPOMEŇTE ZADAT PŘED ODCHODEM KÓD

… a odpojil se.

Kyle se posadil ke stolu. Legrační svět, pomyslel si. A zatraceně legrační výbava! Roboti a romantika. Nákresy a nadpřirozeno. Telemetrie a telepatie. Počítačem navržené vzorce a věštby. Spínače a strašidla!

Sáhl do kapsy po cigaretách a zapalovači a vytáhl je ven spolu s klíči od Gormleyho stolu. Bezmyšlenkovitě je odložil na okraj stolu. Pak se zarazil a podíval se na ně s vědomím záblesku z dnešního rána. Dobře, jdeme na to.

Vyzkoušel zásuvky. Zamčené. Z vnitřní kapsy svého kabátu vytáhl Gormleyův záznamník a vyhledal heslo. Znělo SEZAME OTEVŘI SE.

S úšklebkem na tváři naťukal na klávesnici počítače SEZAME OTEVŘI SE a zkusil to znovu. Vrchní zásuvka po jeho pravé ruce se otevřela. A uvnitř – papíry, dokumenty, složky…

Tak tady začíná ta legrace, pomyslel si.

Vytáhl všechny papíry ven ze zásuvky a položil je před sebe na stůl. Zásuvku nechal otevřenou (podle svého snu) a začal se probírat dokumenty. Každý po přečtení odložil zpět do zásuvky. Věděl, že by ho teď už nemělo jeho nadání překvapovat, ale pokaždé se mu to podařilo – a tak sebou bezděčně trochu trhl, když se před ním objevila žlutá složka. Jméno na obálce znělo – jak také jinak – Harry Keogh.

Harry Keogh. S výjimkou svého snu se Kyle s tímto jménem setkal pouze jednou, a to ve hře, kterou hrál pomocí svého mimosmyslového vnímání s Keenanem Gormleym. Co se týkalo složky: nikdy v životě (to znamená v bdělém stavu) ji neviděl a teď tady seděl a díval se na ni, přesně jako ve svém snu. Velice zvláštní pocit. A…

Ve snu ale přece zvedl složku před sebe. Připadal si jako blázen – nechápal, proč to dělá, ale současně cítil příliv podivné, cizí síly na své kůži – zvedl složku nad stůl, jako by ji ukazoval sám sobě v nedávné minulosti. A tak jako vzpomínka na sen uvedla do pohybu jeho paži, pohyb jeho paže uvedl do pohybu ještě něco jiného – něco úplně mimo Kyleovo očekávání a znalosti.

Všemohoucí Bože! Spínače a strašidla!

Místnost byla vytopená na příjemnou teplotu – alespoň před okamžikem. Kanceláře díky centrálnímu vytápění nikdy nevychladly. Nebo alespoň vychladnout neměly. Ale teď, v jediném zlomku sekundy, se pocit tepla vytratil. Kyle to zaznamenal, cítil ten chlad, ale současně uvažoval, jestli náhodou spíš neklesla teplota jeho těla. Pokud tomu tak bylo, nebylo by to těžké vysvětlit. Muselo to být něco jako šok. Není divu, že se lidé třesou!

„Ježíši Kriste!“ zašeptal a jeho dech vytvářel v náhle chladném vzduchu malé obláčky. Složka mu vypadla z třesoucích se prstů na stůl. Zvuk jejího dopadu – a současně to, co viděl – vyděsil Kylea tak, že nebyl schopen jakéhokoliv pohybu. Bezmocně klesl do křesla, které se rozjelo přes okraj koberce a zastavilo se teprve nárazem o parapet okna.

To – zjevení? – ta věc, která stála uprostřed pokoje mezi stolem a dveřmi, se nepohnula. V první chvíli si Kyle pomyslel (a tohoto pomyšlení se okamžitě vyděsil), že to může být jen on sám, koho tam vidí stát, jak se sám sobě zjevuje coby pokračování svého ranního snu. Ale pak si všiml, že to je někdo – něco – jiný. Až dosud si nikdy nepoložil otázku, nakolik jsou reálné vize, které vidí, a ani na chvíli neuvažoval o tom, že by v tom nemohlo být něco nadpřirozeného. Jak jinak by to také bylo možné? Kamery bez přestání kontrolovaly místnost a přilehlé prostory a ničeho si nevšimly. A mimoto, pokud by se nějaký vetřelec vloudil dovnitř, nebylo možné, aby přitom neaktivoval některý z dobře ukrytých snímačů, které by okamžitě spustily svůj poplašný pokřik nabývající na síle tak dlouho, dokud by někdo nevstal a nezjistil, co se děje. Ale všechna poplašná zařízení zůstávala zticha. To znamená, že tu nebylo nic, co by zaznamenala… a přitom to Kyle viděl!

To nebo on byl muž – mladý, pokud se dalo odhadnout – nahý jako novorozeně. Stál přímo naproti Kyleovi a díval se na něj. Ale jeho nohy jako by se ani nedotýkaly podlahy a nazelenalé světlo, prosvětlující místnost, jako by pronikalo jeho tělem. Zdálo se, že tady ani není. Ksakru, vždyť tu opravdu není! Ale ta věc se na něj dívala a Kyle věděl, že ho sleduje. A ptal se sám sebe: Je to přítel, nebo…?

Začal se opatrně posouvat s křeslem dopředu, zpátky ke stolu, když tu si najednou všiml věci zastrčené až úplně vzadu v otevřené zásuvce. Byl to automatický devítimilimetrový browning. Věděl, že Gormley nosí zbraň, o téhle však neměl ponětí. Ale bude vůbec tahle pistole nabitá? A v případě, že bude, pomůže mu to proti tomuhle?

„Ne,“ prohlásilo rozhodně nahé zjevení s pomalým, skoro nepostřehnutelným potřesením hlavy. „Nepomůže.“ Co bylo ze všeho nejpřekvapivější, byl fakt, že jeho rty se přitom nepohnuly ani o centimetr.

„Ježíši Kriste!“ řekl Kyle, tentokrát nahlas a znovu začal mimovolně s křeslem couvat pryč od stolu. A pak, když se zase začal kontrolovat, pomyslel si:

Ty… ty mi čteš myšlenky!

Zjevení se pousmálo: „Každý máme své nadání, Aleku. Já mám svoje a ty také.“

Kyleova čelist, přestože měl ústa otevřená, klesla ještě níž. Pomyslel si, co bude asi jednodušší; jestli má jenom myslet na tu věc, anebo k ní mluvit.

„Klidně se mnou mluv,“ řekla ta věc. „Myslím, že tak to bude lehčí pro oba.“

Kyle polkl, pokusil se něco říct, pak polkl znovu a konečné ze sebe vyrazil: „Ale kdo… co… co jste ksakru zač?“

„Nezáleží ani na tom, kdo jsem, ani na tom, co jsem byl a budu. Ale teď mě poslouchej, protože ti toho musím hodně říct, a to, co uslyšíš, je pro tebe velice důležité. Bude to nějakou chvíli trvat, možná pár hodin. Potřebuješ něco, než začneme?“

Kyle hleděl na… cokoli to bylo. Hleděl na to, pak uhnul pohledem a znovu se po tom podíval. Stále to s ním bylo v jedné místnosti. Zapudil myšlenku, že dva z jeho smyslů mu vypověděly poslušnost – totiž zrak a sluch. Zdálo se to být docela reálné: existovalo to. Chtělo to s ním mluvit. Proč zrovna s ním a proč zrovna teď? To ale bezpochyby brzy zjistí. Ale – ksakru – on s tím chce mluvit také! Měl tady přímo před sebou opravdu živého ducha… anebo alespoň opravdu mrtvého!

„Jestli něco potřebuji?“ opakoval nechápavě poslední otázku.

„Chtěl sis zapálit cigaretu,“ poznamenalo zjevení. „Mohl by sis také sundat kabát nebo si dát kávu. Pokud tyhle věci uděláš teď, nebudeme se s nimi muset zdržovat později.“

Centrální vytápění zase naskočilo a přidalo na výkonu, aby vyrovnalo náhlý pokles teploty v místnosti. Kyle pomalu vstal, svlékl si kabát a přehodil ho přes opěradlo křesla. „Kávu,“ řekl. „Ano, jistě. Za chvilku jsem zpátky.“ Obešel stůl a prošel kolem svého návštěvníka. Ten se za ním otočil a sledoval, jak vychází z místnosti; bledý, vznášející se stín; jemný, nehmotný jako sněhová vločka, jako obláček kouře. A přitom… ano, byla v něm spousta síly. Kyle byl rád, že to nešlo s ním…

Vhodil dvě pětipence do automatu na kávu, který stál v hlavní kanceláři, a zamířil na toaletu. Rychle si ulevil a po cestě zpátky do Gormleyovy kanceláře si vzal z kávovaru papírový pohárek. Ta věc tam na něj stále ještě čekala. Opatrně kolem ní prošel a znovu se posadil ke stolu. Pak si zapálil cigaretu a pozorně se na svého hosta zadíval. Tohle bylo něco, co si chtěl pevně vrýt do paměti.

Když zvážil skutečnost, že se jeho nohy nedotýkaly podlahy, odhadoval, že je návštěvník vysoký asi sto šedesát centimetrů. Kdyby bylo jeho tělo místo mléčné mlhy z masa a kostí, mohl by vážit něco kolem padesáti pěti kilogramů. Celá jeho postava podivuhodně zářila, jako by byla naplněna svým vlastním vnitřním světlem, takže si Kyle nemohl být úplně jist barvou její kůže. Vlasy přízraku se zdály být pískové barvy. Nejasné a nezřetelné skvrny na jeho tváři a na čele mohly být pihy. Mohlo mu být asi dvacet pět let. Vypadal o něco mladší než na první pohled, ale ten dojem při bližším zkoumání zmizel.

Jeho oči byly zajímavé. Sledovaly Kylea, a přitom se zdálo, že hledí přes něj, jako by on byl duchem, a ne naopak. Byly modré tou zvláštní bledou modří, která vždycky vypadá nepřirozeně, takže člověku připadá, že ten druhý musí nosit barevné kontaktní čočky. Kromě toho v těch očích bylo něco, co říkalo, že už toho viděly daleko více než oči normálního pětadvacetiletého muže. Zdály se být naplněny moudrostí věků, jako by za jejich tenkou slupkou leželo vědění několika staletí.

Oproti tomu rysy jeho obličeje byly jemné jako porcelán a zdály se být stejně křehké. Ruce měl štíhlé a ramena trochu pokleslá, jeho pokožka celkově, pokud se daly přehlédnout pihy na obličeji, byla bledá a bez jizev. Byl to prostě… mladý muž. Nebo mladý duch. Nebo možná jeden z nejstarších.

„Ne,“ řekl objekt Kyleova pozorování, aniž otevřel ústa. „Nejsem žádný duch. Alespoň ne v obvyklém smyslu slova. Ale teď, když už sis mě prohlédl, bychom snad mohli začít, ne?“

„Začít? Ach, samozřejmě!“ Kyle se najednou cítil jako hihňající se hysterická školačka. S obtížemi se ovládl.

„Jsi si jist, že jsi připraven?“

„Ano, ano. Můžete začít, ale – hm – mohl bych si vás nahrát? Pro příští generace a tak všelijak, rozumíte? Máme tady magnetofon a –“

„Magnetofon mě nezachytí,“ řeklo zjevení a znovu potřáslo hlavou. „Je mi líto, ale mluvím pouze k tobě a přímo k tobě. Myslím, že to chápeš, ne? Ale… můžeš si dělat poznámky, jestli chceš.“

„Poznámky, ano…“ Kyle se začal přehrabovat v zásuvce a vytáhl papír a tužku. „Dobrá, můžeme začít.“

Duch pomalu přikývl. „Příběh, který ti budu vyprávět, je… podivný. Ale protože sám děláš to, co děláš, nebude ti nejspíš připadat příliš neuvěřitelný. Pokud budeš chtít… bude tě čekat ještě spousta práce. Pravda o věcech, které ti budu vyprávět, vyjde najevo. Co se týče pochybností, které cítíš ohledně budoucnosti vaší pobočky – zapomeň na ně. Vaše práce bude pokračovat a půjdete od úspěchu k úspěchu. Gormley byl hlavou, ale je mrtev. Teď jsi hlavou ty, alespoň na nějakou dobu. Zvládneš to, to ti slibuji. Tak jako tak, nic z toho, co věděl Gormley, nebylo ztraceno. Ve skutečnosti bylo daleko více získáno. Co se týče našich protivníků, utrpěli ztráty, ze kterých se už nevzpamatují. Přinejmenším to tak pro ně vypadá.“

Jak zjevení mluvilo, Kyleovy oči se otevíraly víc a víc a celý se v křesle napnul. To (on, ksakru!) vědělo o pobočce. O Gormleym. O „protivnících“, což byla v žargonu pobočky obdobná organizace na ruské straně. A co to říkal o utrpěných ztrátách? Kyle o tom nic nevěděl! Kde tohle – stvoření – bralo informace? A kolik toho ve skutečnosti vědělo?

„Vím víc, než si vůbec dokážete představit,“ řeklo stvoření s unaveným úsměvem. „A to, co nevím, se mohu lehce dozvědět. To se týká takřka všeho.“

„Pochopte,“ bránil se Kyle, „nesmíte si myslet, že vám nevěřím – nebo že nevěřím svému zdravému rozumu, abych tak řekl – ale chtěl bych si to všechno urovnat a…“

„Rozumím,“ přerušil ho návštěvník. „Ale nech si to urovnání až na konec, pokud tě o to mohu požádat. V tom, co budu vyprávět, se časové vrstvy trochu překrývají, takže i to si budeš muset později urovnat. Ale pokusím se ti to vylíčit v co nejpřesnějším časovém sledu. Nejdůležitější ze všeho jsou informace samotné. A jejich důsledky.“

„Nejsem si jistý, jestli vám –“

„Já vím, já vím. Jen seď a poslouchej a později možná všechno pochopíš.“

KAPITOLA PRVNÍ

Moskva, květen 1971

Uprostřed hustě zalesněné krajiny nedaleko města– tam, kde serpuchovská silnice prochází sedlem mezi nízkými kopci ahledí přes vrcholky hustě rostoucích borovic na město Podolsk, rýsující se na jižním obzoru jako nejasná skvrna kouře, prozářená tu atam prvními večerními světly– stojí dům; nebo spíše aristokratické sídlo prakticky bez historické hodnoty, pokud pomineme jeho smíšenou architekturu. Některá zjeho křídel jsou postavena znových cihel na starých základech, zatímco jiná jsou zlevných škvárobetonových tvárnic hrubě natřených zeleně ašedě, jako by to snad mohlo vyrovnat jejich nepatřičnost. Usazeny ve svých základech vpodmočených průčelních zdech se dvojité věže aminarety rozpadají jako prohnilé kly aprohnuté podpěry, parapety aopadávající spirálové ozdoby nic neubírají zdojmu celkové zpustlosti– anad tím vším se rozbité cibulovité střechy zvedají vysoko nad nejvyšší vrcholky stromů ajejich zabedněná okna hledí smutně jako oči slepců. Rozmístění hospodářských budov, znichž mnohé byly nedávno pokryty novými střešními taškami zčervené pálené hlíny, by mohlo možná připomenout statek zemědělského družstva, ikdyž ani úroda, ani zvířata astroje nejsou nikde vdohledu. Vysoká, vše ukrývající obvodová zeď, která svou masivní strukturou, posílenou pevnou výztuží aširokými opěrnými zdmi, připomíná spíše pozůstatek zfeudálních časů, prokazuje podobné známky nedávných oprav, kdy těžké, šedé betonové bloky nahradily drolící se kameny astaré cihly. Na východ ana západ tečou hluboké zurčící potoky, probíjí se přes černé kameny apokračují mezi úzkými břehy, které je postupem času zakroutily do tvaru přírodních vodních příkopů, přes něž se na několika místech klenou staré kamenné můstky zezelenalé mechem aspojující cestičky kvymletým zdem, jejichž tmavá ústa jsou nyní uzavřena ocelovými branami.

Krátce? Všechno je zde pochmurné azlověstné.

Jako by ten nejzběžnější pohled od silnice nebyl dostatečně odstrašující sám od sebe, značky na každé cestě odbočující zrozbité silnice do lesa oznamují, že tento prostor je chráněným územím amajetkem státu, ostře hlídaným astřeženým, aže každé narušení tohoto prostoru bude stíháno. Řidičům je vtomto úseku silnice zakázáno zastavení zjakýchkoliv důvodů. Vstup do lesa je přísně zapovězen, stejně jako lov zvěře arybaření. Trest je bez výjimky přísný. Ale jakkoliv se toto místo zdá být opuštěné aztracené ve svém oparu bezútěšnosti, ve chvílích, kdy večer zvolna přechází vnoc azpotoků stoupá mlha, aby zahalila celé okolí do mléčného závoje, světla, prošlehávající zpoza závěsů voknech, umístěných na úrovni země, ukazují, že je tomu docela jinak. Mezi stromy na cestách vedoucích ke kamenným můstkům se často objevují velké černé limuzíny ablokují cestu, opuštěné aprázdné, až na oranžové body hořících cigaret akouř, vinoucí se znapůl stažených okének. Astejně tak je tomu iuvnitř budov– dřepící, tiché stíny, které jsou ve skutečnosti muži, ukrývajícími se ve stínech dvora ve svých tmavě šedých kabátech, které vypadají jako uniformy, stvářemi ukrytými pod sklopenými střechami klobouků arameny strojově vyrovnanými…

Ve vnitřním dvoře hlavní budovy stála sanitka– nebo možná pohřební vůz– sotevřenými zadními dveřmi. Posádka vbílých pláštích postávala kolem ařidič se nepohodlně krčil za volantem. Poblíž, votevřené stavbě, připomínající stodolu sprohnutou plachtovou střechou, probleskovaly ve stínu bezvýrazné barvy podélná skleněná okna vrtulníku, jehož trup nesl označení Nejvyššího sovětu. Zjedné zvěží pozorovala postava, usazená opatrně na zpuchřelém parapetu, armádním infračerveným dalekohledem okolí budov, obzvlášť obvodovou zeď ahlavní dvůr. Na jejím rameni se rýsovala proti houstnoucímu soumraku ošklivá, kovově modrá hlaveň speciálně upraveného kalašnikova.

Vhlavní budově rozdělovaly moderní zvukotěsné zdi to, co kdysi byly obrovské prázdné místnosti, na příjemně velké pokoje, osvětlené řadami zářivek zavěšených na vysokých stropech. Všechny pokoje byly opatřeny dveřmi, na kterých byly visací zámky, malá okénka sposuvným krytem ačervená světla, které hlásala „Zákaz vstupu– nerušit“. Jedno ztěchto světel, zhruba vpolovině hlavní chodby po levé straně, nyní svítilo. Stranou od dveří se ostěnu opíral pracovník KGB sostře řezanou tváří adržel vrukou samopal. Ikdyž se zdálo, že odpočívá, byl tento dojem naprosto klamný. Stačil by sebemenší pohyb dveří nebo náhlé zhasnutí červené žárovky nad nimi, avmžiku by stál rovně jako jedle. Žádný zmužů vmístnosti sice ve skutečnosti nebyl jeho nadřízeným, nicméně jeden znich měl stejnou moc jako kdokoli znejmocnějších mužů vKGB apatrně byl ijedním znejmocnějších mužů vRusku.

Za těmito dveřmi byli ijiní muži– ve skutečnosti za nimi nebyla jedna místnost, ale dvě, propojené dalšími dveřmi. Vmenším pokoji seděli tři muži vkřeslech akouřili spohledy upřenými na spojovací zeď, za níž se nacházela větší místnost, oddělená jednostranně průhledným zrcadlem. Na podlaze ležel koberec, na němž stál vdosahu křesel malý servírovací stolek, zaplněný popelníky, sklenicemi alahví prvotřídní slivovice. Vmístnosti bylo ticho, rušené pouze oddechováním mužů aslabým vrčením ventilátorů. Tlumené světlo ze zářivek na stropě se odráželo ve třech párech očí.

Muž sedící uprostřed byl asi pětapadesátiletý, ostatní byli nejméně opatnáct let mladší. Oba byli jeho chráněnci, ale každý znich se díval na toho druhého jako na svého protivníka. Muž sedící uprostřed otom věděl. Právě to bylo jeho úmyslem. Říkalo se tomu boj opřežití– jen ten silnější znich mohl zaujmout jeho místo, až přijde ten pravý den. Aten druhý pak bude odstraněn– možná jenom politicky, ale mnohem pravděpodobněji vstaromódnějším významu toho slova. Roky, které před nimi leží, se stanou jejich bojištěm aškolou. Ano, takový je boj opřežití.

Muž uprostřed se šedivými skráněmi, ostře kontrastujícími se zbytkem jeho vlasů, které byly černé jako havraní peří avlnily se mu nad čelem, pokrytým hustou sítí vrásek, se napil ze své sklenice apotáhl zcigarety. Muž sedící po jeho levici zrovna zamačkával svůj nedopalek. Polovina hořícího tabáku vypadla zpopelníku na podlahu avokamžiku se zkoberce zvedl oblak štiplavého kouře. Muž na druhé straně zůstal tiše sedět asnaprostým klidem ignoroval doutnající koberec. Oba věděli, že jejich nadřízený nesnáší nervozitu avyrušování. Ale nakonec istarší muž zavětřil, vrhl na podlahu podezíravý pohled zpod svého hustého obočí azačal po koberci šlapat, až doutnající místo uhaslo.

Za průhlednou stěnou zatím přípravy vrcholily. Na Západě by se řeklo, že muž vmístnosti „medituje“. Jeho metoda byla prostá… úžasně prostá ve světle toho, kčemu se připravoval: očišťoval se. Nejprve se svlékl do naha aosprchoval se, přesně apečlivě si namydlil aopláchl každý čtvereční centimetr svého těla. Pak se oholil po celém těle, svýjimkou nakrátko ostříhaných vlasů. Před koupelí ipo ní se vyprázdnil, přičemž si pak omyl znečištěnou část těla vhorké vodě. Poté se osušil velkým ručníkem anyní, stále nahý, odpočíval.

Jeho styl odpočinku by se mohl nezúčastněnému pozorovateli zdát přinejmenším morbidní aděsivý, ale všechno to byla součást jeho příprav. Sedl si ke druhému muži vmístnosti, který ležel na mírně nakloněném stole zleštěného hliníku, apoložil si hlavu na jeho ruce, složené na břiše. Potom zavřel oči a– jak se zdálo– na čtvrt hodiny usnul. Vjeho chování nebylo nic smyslného, natož pak homosexuálního. Druhý muž na stole byl také nahý, mnohem starší, sochablým tělem, vrásčitý aholohlavý, až na věneček šedivých vlasů kolem skrání. Byl mrtvý, ale ivokamžiku smrti si jeho bledá aoteklá tvář súzkými rty ahustým kartáčem šedivého obočí udržela výraz plný krutosti. Všichni tři muži na druhé straně zrcadla se dívali abylo jim lhostejné, že je muž ve větší místnosti naprosto ignoruje. Prostě jako by zapomněl na to, že tam vůbec jsou. Jeho práce si vyžadovala celou jeho pozornost abyla příliš důležitá, než aby se nechal vyrušovat vlivy zvenčí nebo vměšováním kohokoli cizího.

Náhle se jeho tělo napjalo, muž zvedl hlavu, dvakrát zamrkal očima apomalu se postavil. Všechno bylo vpořádku, jeho vyšetřování mohlo započít.

Tři pozorovatelé se ve svých křeslech napřímili azadrželi dech, zatímco jejich pohledy byly přilepené na nahém muži ve vedlejší místnosti. Zdálo se, že se bojí, aby ho nějak nevyrušili, ale ve skutečnosti byla právě kvůli tomu místnost, ve které seděli, absolutně zvukově izolována, jako by byla ve vakuu. Nahý muž pootočil stůl smrtvolou do svislejší polohy, takže část, přes kterou visely studené mužovy nohy, klesla otrochu níže. Chvíli počkal, pak upevnil stůl vtéto poloze aotevřel malou koženou brašnu, ležící vedle. Světlo zářivek se odrazilo na skalpelech, chirurgických nůžkách, pilkách adalších, jako břitva ostrých nástrojích.

Vpozorovací místnosti se na tváři starého muže objevil lehký úšklebek, který muži sedící po jeho bocích nepostřehli, neboť se uvolněně opírali ve svých křeslech, ukolébáni představou, že sem byli pozváni pouze proto, aby zhlédli nějakou, snad poněkud podivnou, pitvu. Jejich šéf jen stěží potlačil smích, který se mu divoce dral ven zhrudi, achvění zvrhlého vzrušení, jež zachvacovalo jeho sedící tělo při představě toho šoku, kterému budou oba jeho společníci zanedlouho vystaveni. On sám už tuhle podívanou zažil, ale oni ještě ne. Ajemu tohle představení poslouží ktomu, aby poznal, co vnich ve skutečnosti je.

Nahý muž mezitím vytáhl dlouhou chromovanou tyč, na niž nasadil jehlu, abez jakéhokoliv zaváhání se naklonil nad mrtvým tělem, umístil hrot jehly na vrcholek nafouklého břicha azapřel se oni celou svou vahou. Vklouzla do mrtvého masa aplyny nahromaděné vtěle za čtyři dny se syčením vytryskly přímo do tváře nahého muže.

„Zvuk!“ luskl prsty pozorovatel sedící uprostřed na muže vkřeslech vedle něj. Jeho drsný hlas zněl spíše jako hrdelní zavrčení, když netrpělivě vyštěkl: „Rychle, chci poslouchat!“ anamířil krátkým, tlustým prstem na reproduktor, umístěný na stěně.

Muž po jeho pravici nahlas polkl, vstal, přistoupil ke stěně astiskl spínač označený „POSLECH“. Chvíli bylo ticho apak se ozvalo ostré zasyčení, které pomalu utichalo, jak břicho mrtvoly ve vedlejší místnosti klesalo níž aníž. Ale než plyn unikl, sklonil nahý muž tvář, zavřel oči, zhluboka vdechl anaplnil si plynem plíce!

Sočima přilepenýma na skle dotápal mladší muž neohrabaně ke křeslu aztěžka do něj dopadl. Jeho ústa, stejně jako ústa jeho společníka sedícího na druhé straně, zela dokořán. Oba teď seděli na okrajích svých křesel se zády nepřirozeně narovnanými asrukama křečovitě zaťatýma do opěradel. Zněčí zapomenuté cigarety vpopelníku se ke stropu vinul úzký proužek namodralého kouře. Pouze muž uprostřed seděl nepohnutě azdálo se, že je daleko více než podivným rituálem před sebou zaujat výrazy ve tvářích svých podřízených.

Nahý muž se narovnal achvíli stál vzpřímeně nad mrtvým tělem. Jednu ruku měl na mužově stehně, druhou na jeho hrudníku adlaněmi se oněj opíral. Jeho oči byly otevřené aobrovské jako talíře, ale jeho kůže prošla změnou. Obvyklá, zdravá růžová barva jeho těla zmizela. Zešedl stejně jako mrtvola pod ním. Zešedl jako smrt sama. Zadržel dech, jako by se pokoušel zachytit chuť smrti, ajeho ramena pomalu klesala níž. Apak–

Odtrhl ruce od těla, se slyšitelným húúúšš ze sebe vypustil zkažený plyn ana patách couvl oněkolik kroků zpátky. Už už se zdálo, že ztratí rovnováhu aspadne na zem, ale vtom se zase narovnal. Aznovu jemně položil své ruce na mrtvé tělo. Takřka láskyplně se dotýkal jeho kůže, zvrásněné ašedé jako kámen, ajeho prsty, pohybující se lehce jako motýlí křídla, se pomalu přesouvaly od hlavy až kchodidlům azpět.

Aznovu na tom nebylo nic smyslného. Přesto se ten sedící nalevo od starého muže pohnul azašeptal: „Je snad ten člověk nekrofil? Co vlastně dělá, soudruhu generále?“

„Zmlkni auč se,“ zavrčel muž uprostřed. „Víš přece, kde jsi, ne? Tady tě nic nesmí překvapit. Aco se týká toho, co je zač aco dělá, to uvidíš brzy sám. Ale řeknu ti, že pokud vím, tak vcelém Sovětském svazu jsou jenom tři muži, kteří dokážou to, co on. Jeden znich je Mongol odněkud zAltaje, kmenový šaman, který je kvůli kapavce víc mrtvý než živý apro nás tedy naprosto bezcenný. Druhý je beznadějný šílenec, kterého se pokoušíme podrobit operaci mozku, ale kdoví co ztoho nakonec bude… může se nám vymknout zrukou. Takže nám zbývá jen tenhle jediný, dokonale ovládající své přirozené nadání. Aprávě to zněj dělá sui generis. To je latina, chlapče, mrtvý jazyk. Pro tuhle situaci nejvhodnější. Takže teď drž klapačku! Sleduješ unikátní talent.“

Mezitím ve vedlejší místnosti dosahoval „unikátní talent“ nahého muže vrcholu. Jako by se pohyboval na provázcích neviditelného loutkáře, zdály se jeho záchvaty náhlých, neočekávaných pohybů stejně nevyzpytatelné jako pohyby epileptika. Jeho pravá paže vystřelila směrem ke kožené brašně, až ji málem srazila ze stolu, apohybovala se nad ní, jako by dirigovala nějakou neznámou symfonii. Pak se vnořila dovnitř asvětlo se odrazilo na ostří skalpelu ve tvaru půlměsíce.

Všichni tři pozorovatelé se nyní natahovali dopředu sočima aústy doširoka otevřenými. Ale zatímco tváře dvou mužů po stranách odrážely ve svých rysech bezděčný výraz děsu azdálo se, že se chystají každou chvíli vykřiknout nebo sebou aspoň škubnout, tvář jejich nadřízeného vyjadřovala pouze vědění amorbidní dychtivost.

Sjen stěží očekávanou přesností, vzhledem ke vzrušeným azdánlivě zcela nekoordinovaným pohybům zbytku jeho těla– které sebou škubalo atrhalo jako mrtvá žába při pokusech selektrickým proudem– sklouzla paže nahého muže dolů abez potíží otevřela mrtvolu od spodního okraje hrudního koše přes břicho až kchomáči šedivých chlupů nad přirozením. Další dva zdánlivě náhodné, ale přitom naprosto přesné řezy, následující tak rychle, že se zdály být pokračováním prvního, rozřízly břicho mrtvého muže do tvaru písmene „I“ sprodlouženými okrajovými čarami. Bez jakékoli přestávky teď autor této ohavné, strojově přesné řezničiny naslepo odhodil skalpel přes celou místnost, ponořil ruce až po zápěstí do řezu arozevřel zbytky břicha mrtvého muže do stran jako dvířka skříně. Ze studených vnitřností se nekouřilo ani se neobjevila krev, ale když nahý muž vytáhl ruce zase ven, byly zbarveny sytou červení, jako by byly čerstvě natřeny.

Provést otevření těla tímto způsobem vyžadovalo herkulovskou sílu– která se dala vytušit znáhlého naběhnutí svalstva pod kůží nahého muže– neboť veškerá tkáň chránící vnitřní orgány před vlivy zvenčí musela být doslova roztrhána na kusy. Tato práce byla vykonána se zuřivým vrčením, jež bylo jasně slyšitelné díky reproduktoru akteré stáhlo mužovy rty přes vyceněné zuby azpůsobilo, že šlachy na jeho krku pod kůží ostře vystoupily.

Ale vokamžiku, kdy úplně odkryl vnitřnosti mrtvoly, na něj padla znovu jakási únava. Byl teď ještě více šedý než před chvílí, pokud to vůbec bylo možné. Znovu odstoupil od mrtvoly asrukama volně spuštěnýma podél těla balancoval na patách. Potom znovu vykročil kupředu ajeho bezvýrazné modré oči se asi na minutu zahleděly do vnitřností mrtvoly.

Ve vedlejší místnosti zatínal muž sedící nalevo ruce křečovitě do opěrek křesla astváří zalitou potem naprázdno polykal. Muž sedící vpravo sobličejem sinalým hrůzou atřesoucí se po celém těle pozvolna rudl ajeho srdce zběsile tlouklo jako ozávod. Amezi nimi seděl bývalý armádní generál Grigorij Borowitz, nyní vedoucí Úřadu pro vývoj paranormální špionáže, naprosto pohlcený, se svou lví hlavou vztyčenou ashranatou tváří naplněnou hrůzným obdivem, jak si uvědomoval každý detail acelkový smysl této podívané aignoroval děs mladších mužů vedle sebe.

Hluboko vpodvědomí ho napadlo: Bude zajímavé sledovat, jestli se jim udělá špatně akterý znich vrhne jako první. Akam.

Na polici pod deskou pojízdného servírovacího stolku, který stál mezi nimi, byl postaven malý kovový koš na odpadky, ve kterém leželo několik pomačkaných papírů anedopalků cigaret. Aniž by spustil oči ze spojovací stěny, Borowitz po něm sáhl, vytáhl jej ven apostavil doprostřed stolu. Ať se oněj třeba porvou, pomyslel si. Vkaždém případě, ať začne kterýkoliv znich, zvracení jednoho určitě vyvolá jednoznačnou odezvu udruhého.

Jako by mu četl myšlenky, muž po jeho pravé ruce zasupěl: „Soudruhu generále, já myslím, že se ne–“

„Zmlkni!“ kopl ho Borowitz pod stolem do kotníku. „Dívej se– pokud můžeš. Pokud na to nemáš, tak sklapni aneotravuj!“

Nahý muž se nyní sklonil, přiblížil svou tvář na několik centimetrů kodkrytým vnitřnostem aorgánům. Jeho oči se pohybovaly zprava doleva, jako by po něčem pátraly. Chřípí měl rozšířené, jako by ostražitě větřil. Obočí, donedávna ještě klidné, bylo nyní zježené acelkově budil dojem velkého nahého ohaře, sledujícího stopu své kořisti.

Apak… pak přelétl přes jeho rty jedovatý úšklebek avočích se mu objevil záblesk poznání– tajného objevu, nebo alespoň tušení. Jako by si řekl: „Ano, něco tu je, něco, co se přede mnou chce schovat!“

Muž zaklonil hlavu, zasmál se– nahlas akrátce– apustil se do ještě zběsilejšího pátrání. Ale ne, nestačilo to, ta skrytá věc se nechtěla nechat objevit. Unikala před ním ajeho veselost se rychle měnila vzuřivou zlost!

Vztekle zavyl astváří znetvořenou výrazem šílené zběsilosti vytáhl zbrašny malý předmět, jehož ostří se studeně zalesklo jako zrcadlo. Sjasným úmyslem– jak se zpočátku zdálo– začal odřezávat od těla různé orgány, trubice aměchýře. Ale jak jeho činnost pokračovala, stávala se stále zuřivější anevybíravější, takže nakonec se vnitřnosti po kusech nebo vcelku povalovaly po těle avisely přes okraj stolu vpodivných chuchvalcích, cárech, plátcích aútržcích. Ale ani to pořád nestačilo, ta věc mu stále ještě unikala.

Vyrazil ze sebe zaječení, které ve vedlejší místnosti znělo jako skřípění křídy na tabuli, jako zvuk lopaty klouzající po hrubém štěrku, aspříšerným výrazem ve tváři začal vytrhávat ztěla zbytky vnitřností arozhazovat je kolem. Rozmazával si je po těle, přikládal si je kuchu a„naslouchal“ jim. Metal jimi po celé místnosti, odhazoval je přes svá skloněná ramena ado prázdného umyvadla. Všude kolem byla spousta sražené krve. Aznovu se zreproduktoru ozval jeho křik, plný zklamání, zlosti apodivné úzkosti: „Tam ne! Tam ne!“

Ve vedlejší místnosti se zatím přerývaný dech muže sedícího napravo změnil vzoufalý výkřik. Náhle popadl koš stojící na stole, vrávoravě se postavil aodklopýtal do rohu. Borowitz zdráhavě připustil, že toho vydržel poměrně dost.

„Můj Bože! Můj Bože!“ začal ze sebe vyrážet muž po jeho levici, stále znovu aznovu, pokaždé hlasitěji než předtím. „To je strašné, strašné! Je šílený, posedlý, ďábelský!“

„Je vynikající!“ zahřímal Borowitz. „Vidíš? Vidíš? Teď se teprve dostává ksrdci toho všeho…“

Za stěnou zatím vytáhl nahý muž chirurgickou pilku. Jeho ruka, paže anástroj vní tvořily jednu velkou skvrnu rudé, šedé astříbrné barvy, když začal řezat do těla ve středu hrudní kosti. Pot mu stékal po kůži postříkané sraženou krví akapal zněj jako krvavý déšť, jak se celou svou váhou opíral ohrudní koš mrtvoly. Ale pilka mu nepomohla, protože se zlomila aon jí zlostně mrštil na podlahu. Zařval jako zvíře, zvedl hlavu azačal se divoce rozhlížet po místnosti. Jeho oči krátce spočinuly na kovové židli arozzářily se náhlou inspirací. Vpříštím okamžiku už měl židli vruce apoužil jejích dvou noh jako páčidla.

Za příšerného zvuku lámaných kostí atrhajícího se masa se levá polovina hrudního koše pootevřela jako víko kufru, pak se zase zavřela apraskla. Mužovy ruce se ponořily dovnitř… něco praskalo atrhalo se… aznovu se vynořily ven amuž pozvedl svou výhru do výšky… ale jenom na chvíli. Pak…

Nahý muž, držící srdce oběma rukama na délku paží před sebou, sním protančil místností, otáčeje si je vdlaních. Pevně je stiskl, přidržel si je uočí auuší. Přitiskl si je khrudi, mazlil se sním aplakal přitom jako dítě. Plakal úlevou ahorké slzy mu stékaly po tvářích. Avpříštím okamžiku jako by ho všechna síla opustila.

Jeho nohy se roztřásly. Ještě stále si tiskl khrudi srdce, které zničil, když klesl na podlahu, zkroucený jako plod vděloze se srdcem ukrytým ve svém náručí. Ležel nehnutě.

„Aje to,“ řekl Borowitz, „doufejme!“

Vstal, přešel kreproduktoru astiskl tlačítko „Interkom“. Ale ještě předtím, než začal mluvit, vrhl krátký pohled na své podřízené. Jeden znich se stále ještě se svěšenou hlavou choulil vsedě vrohu, odpadkový koš mezi roztaženýma nohama. Vdruhém rohu, ohnutý vpase asrukama vbok, stál druhý apři každém nadechnutí se narovnal apři každém výdechu sklonil hlavu skoro až ke kolenům. Nahoru adolů, nahoru adolů. Tváře obou mužů byly zalité potem.

„Pche,“ zamručel Borowitz ařekl do mikrofonu: „Borisi? Borisi Dragosani? Slyšíš mě? Je všechno vpořádku?“ Ve vedlejší místnosti sebou muž na podlaze trhl, protáhl se, zvedl hlavu arozhlédl se. Pak se otřásl avstal. Teď už vypadal daleko více jako člověk než jako nepříčetný robot, ikdyž jeho kůže byla stále ještě olovnatě šedá. Jeho zesláblé nohy klouzaly po špinavé podlaze ajednu chvíli se zdálo, že upadne, ale brzy se mu vrátila rovnováha. Pak si všiml, že stále ještě drží vruce srdce, zhnuseně se otřásl, odhodil ho aotřel si ruce ostehna.

Vypadal (jak si Borowitz pomyslel) jako někdo, kdo se jen pomalu probouzí zbouřlivé noční můry… ale nesmí mu dovolit, aby se probudil příliš rychle. Bylo tu něco, co se od něj musel Borowitz dozvědět. Amusí se to dozvědět hned, dokud je to vmysli toho druhého ještě čerstvé. „Dragosani,“ řekl znovu asnažil se mluvit tak klidně, jak to jen bylo možné. „Slyšíš mě?“

Borowitzovi společníci jen pomalu získávali zpět svou sebekontrolu, akdyž se kněmu připojili uspojovací stěny, viděli nahého muže, jak stojí adívá se na ni. Vůbec poprvé si Boris Dragosani všiml okna, které zjeho strany nebylo ničím jiným než zdí, pokrytou mnoha malými olověnými destičkami. Díval se přímo na ně, skoro jako by je mohl spatřit, podobným způsobem, jako se dívají slepci, ařekl: „Ano, slyším vás, soudruhu generále. Měl jste pravdu: chtěl vás zabít.“

„Ha! Výborně!“ Borowitz sevřel pravou ruku vpěst audeřil jí do dlaně levé. „Kolik jich vtom jede sním?“

Dragosani vypadal vyčerpaně. Šedá barva jeho kůže se pomalu vytrácela asní jako by zjeho těla mizely poslední zbytky síly aenergie. Nakonec před nimi stál, živé maso akrev, na pokraji zhroucení. Nezdálo se, že by zvednutí kovové židle, která ležela opodál, ausednutí na ni vyžadovalo mnoho síly, ale jeho to očividně naprosto vyčerpalo. Opřel se lokty okolena, obličej vdlaních, ajen tak seděl adíval se na zem mezi svýma nohama.

„Takže?“ řekl Borowitz do mikrofonu.

„Ještě jeden,“ odpověděl Dragosani nakonec, aniž by zvedl oči od podlahy. „Někdo, kdo je vám nablízku. Ale jeho jméno nemůžu přečíst.“

Borowitz byl zklamaný. „To má být všechno?“

„Ano, soudruhu generále.“ Dragosani zvedl hlavu, pohlédl znovu na stěnu avjeho vodových modrých očích se zablesklo něco blízkého naléhavé prosbě. Sdůvěrností, které Borowitzovi společníci stěží uvěřili, pak řekl: „Grigoriji, prosím tě, neptej se mě na to.“

Borowitz mlčel.

„Grigoriji,“ promluvil znovu Dragosani, „slíbils mi–“

„Spoustu věcí,“ přerušil ho Borowitz náhle. „Ano, amáš je mít. Spoustu věcí! Za tu nejmenší věc, kterou pro mě uděláš, tě odměním mnohokrát. Za kteroukoli znejmenších služeb, které prokážeš Sovětskému svazu, se ti odměním obrovským vděkem– ikdyž žádný znás neví, jak dlouho to bude trvat. Dostal ses do hloubek větších, než je celý vesmír, ajá vím, že máš víc odvahy než kdejaký kosmonaut. Ve vědeckofantastických knihách se píše omonstrech, která ve skutečnosti neexistují. Ale hranice, za kterými se pohybuješ ty, jsou skutečnými doupaty hrůzy! Já to vím…“

Muž ve vedlejší místnosti se narovnal aznovu se otřásl. „Ano, Grigoriji,“ řekl.

Ikdyž ho Dragosani nemohl vidět, Borowitz pokýval hlavou azeptal se: „Takže chápeš?“

Nahý muž vzdychl, znovu svěsil hlavu ařekl: „Co chceš vědět?“ Borowitz si olízl rty anaklonil se ke stěně, když říkal: „Dvě věci. Jméno muže, který se paktoval stamhletím vykuchaným prasetem, adůkaz, kterým bych se mohl prokázat před politbyrem. Jestliže se to nedozvím, nebudu vnebezpečí jenom já, ale ity. Avůbec celá pobočka. Uvědom si, Borisi Dragosani, že vKGB jsou takoví, kteří by sradostí vykuchali nás, jen kdyby věděli, jak na to!“

Na to muž za stěnou nic neřekl, ale ohlédl se ke stolu, na kterém ležely zbytky mrtvoly. Stál nad znesvěceným tělem ave tváři se mu zračila touha po jeho naprostém zničení. Zhluboka dýchal, plnil si plíce až po okraj apak vzduch pomalu vypouštěl, pořád dokola. Apo každém nádechu jako by se mu hrudník rozšířil oněco víc než při nadechnutí předchozím, zatímco se barva jeho kůže měnila opět do břidlicově šedého odstínu. Po několika minutách nakonec obrátil svou pozornost kbrašně, skrývající soupravu chirurgických nástrojů.

Borowitz byl rozrušený, nervózní avyčerpaný. Sedl si zpátky do svého křesla uprostřed ajako by se stáhl do sebe. „Vy dva,“ zavrčel na své podřízené, „jste vpořádku? Michaile, zůstalo vtobě vůbec ještě něco, co by se dalo vyzvracet? Pokud ano, postav se ode mne trochu dál.“ To platilo muži po jeho levici, jehož rozšířené vlhké chřípí otevíralo vjeho křídově bledé tváři dva černé otvory. „Aco ty, Andreji– už jsi skončil svydýcháváním arozcvičkou?“

Muž po jeho pravici otevřel ústa, ale neřekl nic, jen upíral své zavlhlé oči na stěnu ajeho ohryzek poskakoval nahoru adolů. Ten druhý řekl: „Podívám se minimálně na začátek. Abez zvracení bych se rád obešel. Mimoto, až bude po všem, byl bych rád, kdybyste mi poskytl nějaké vysvětlení. Amůžete si otom člověku říkat, co chcete, soudruhu generále, ale osobně si myslím, že bychom ho měli utratit.“

Borowitz přikývl. „Dostaneš vysvětlení, až přijde čas,“ zabručel. „Do té doby se ale určitě shodneme, že zvracení už bylo dost.“

Dragosani pozvedl vjedné ruce něco, co vypadalo jako duté stříbrné dláto, zatímco vdruhé držel malé měděné kladívko. Nastavil dláto do středu čela mrtvoly, máchl krátce kladívkem apřesně udeřil. Jak se dláto nořilo hlouběji do mozku, trochu mozkové tekutiny vystříklo dutým tělem dláta ven. To už bylo na Michaila příliš. Těžce polknul avrátil se zpět do rohu, kde se třásl stváří odvrácenou od stěny. Muž jménem Andrej zůstal stát na svém místě jako přimrazený, ale Borowitz si všiml, jak křečovitě otevírá azatíná ruce vpěst.

Nyní Dragosani odstoupil od mrtvoly amírně přikrčený sledoval dláto vmístě, kde vystupovalo zproražené lebky. Pak pomalu přikývl, narovnal se apřistoupil zpět ke stolu, kde ležela brašna snástroji. Odhodil kladívko na podlahu avytáhl tenkou ocelovou tyčinku, kterou zatlačil jediným zkušeným pohybem, překonávajícím odpor, do dutého dláta. Drátek zušlechtilé oceli se pomalu nořil do dláta hlouběji ahlouběji, takže za chvíli tyto dva předměty vypadaly jako cigaretová špička připravená kzapálení cigarety.

„Cigaretová špička!“ zaskřehotal najednou Andrej, otočil se aslepě začal klopýtat přes podlahu místnosti. „Můj Bože, můj Bože, cigaretová špička!“

Borowitz zavřel oči. Ani on nebyl natolik tvrdý, aby vydržel tuto scénu. Už ji spatřil dříve adodnes si ji až příliš dobře pamatoval. Minuty běžely dál: Michail se třásl ve svém rohu, Andrej stál uprostřed místnosti, zády ke stěně, ajejich nadřízený seděl ve svém křesle, sočima pevně zavřenýma. Apak–

Výkřik, který se ozval zreproduktoru, by jistě otřásl itěmi nejsilnějšími, dost možná by probudil imrtvé. Byl plný hrůzy, naplněný po okraj příšerným vědomím, přetékající… vztekem? Ano, vztekem– byl to řev zraněného dravce, pomstychtivé šelmy, vjejíchž patách kráčí hrůza!

Jak výkřik umlkal, Borowitz otevřel oči ajeho obočí vylétlo nahoru. Vjednom okamžiku ještě seděl vkřesle apoplašeně mžoural očima, nervy napjaté kprasknutí aprsty zaťaté do opěradel křesla, vdalším chraptivě vykřikl, zvedl si paži před oči avrhnul se plnou váhou svého těla dozadu. Křeslo se pod ním převrátilo aon se kutálel po podlaze, zatímco se stěna roztříštila vdešti střepů akousků olova. Objevila se vní velká trhlina, ze které vyčnívaly nohy kovové židle zvedlejší místnosti. Židle zmizela ztrhliny– aobjevila se znovu, prorážející další velkou díru mezi olověným obložením azalévající celou místnost vodopádem rozbitého skla.

„Ty svině!“ Dragosaniho křik bylo teď slyšet jak zreproduktoru, tak zotvoru ve stěně. „Ach, ty svině Grigoriji Borowitzi! Tys ho otrávil– vypálils mu mozek– ateď, ty parchante, teď jsem stejný jed vypil ijá!“

Za svým vzteklým, nenávistí naplněným hlasem vskočil Dragosani do místnosti, chvíli stál jako silueta proti pozadí zostrých, lesknoucích se skleněných zubů apak se vrhl přes stůl apovalené křeslo na Borowitze, který ležel natažený na podlaze. Vjeho ruce se něco třpytilo– stříbrný záblesk proti šedivé kůži.

„Ne!“ zařval Borowitz ajeho hlas plný děsu se rozlehl místností. „Ne, Borisi, to není pravda! Nejsi otrávený!“

„Lháři! Přečetl jsem si to vjeho mozku. Cítil jsem jeho bolest ve chvíli, kdy umíral. Ateď je ten jed ve mně!“ Dragosani skočil na Borowitze, který se snažil vyškrábat se na nohy, znovu ho srazil kzemi azvedl do výšky lesklý nástroj, který držel vzaťaté pěsti.

Michail až dosud stál vpozadí jako větrem zmítaný strašák, ale teď se vrhl kupředu apřitom si rukou zajel do kapsy kabátu. Druhou rukou Dragosanimu sevřel zápěstí, které už klesalo ke smrtící ráně. Krátce se rozmáchl koženým obuškem azkušeným úderem jím zasáhl pečlivě zvolené místo jeho hlavy. Smrtící ocel vyklouzla zruky nahého muže na zem aten upadl tváří dolů na Borowitze, který před ním uhnul. Pak Michail pomohl staršímu muži na nohy, zatímco ten klel anadával ajednou nebo dvakrát kopl do Dragosaniho, ležícího bezmocně na zemi. Jakmile stál na nohou, odstrčil svého mladšího podřízeného stranou azačal se oprašovat– ale jen co spatřil vMichailově ruce obušek, pochopil, co se vlastně stalo, ajeho oči se rozšířily překvapením anáhlým zděšením.

„Cože?“ vykřikl polekaně. „Tys ho praštil? Tys na něj vzal tohle? Ty hlupáku!“

„Ale soudruhu Borowitzi, generále, on–“

Borowitz ho umlčel zlobným zavrčením audeřil ho oběma rukama do prsou, až zavrávoral. „Pitomče! Idiote! Modli se, aby se mu nic nestalo. Jestli věříš vnějakého boha, tak se kněmu začni modlit, abys tomuhle chlapovi neublížil. Copak jsem ti neříkal, že je to unikát?!“ Klekl si na jedno koleno aotočil ležícího muže na záda. Do Dragosaniho tváří se pomalu vracela barva, normální barva lidské kůže, ale tam, kde se páteř napojovala na lebku, bylo vidět velký tmavý otok. Víčka se mu chvěla, když Borowitz prohlížel starostlivě jeho tvář.

„Světlo!“ vykřikl starý generál. „Rozsviť světla naplno! Andreji, nestůj tam jako–“ odmlčel se, azatímco Michail šel rozsvítit, divoce se začal rozhlížet po místnosti. Andreje nebylo nikde vidět adveře vedoucí do místnosti byly pootevřené. „Zbabělý pes!“ zavrčel Borowitz.

„Možná šel sehnat pomoc,“ řekl Michail apokračoval: „Soudruhu generále, kdybych neudeřil Dragosaniho, tak by…“

„Já vím, já vím,“ řekl Borowitz netrpělivě. „Už na to nemysli araději mi ho pomoz posadit do křesla.“

Když zvedli Dragosaniho zpodlahy apoložili ho do křesla, zasténal aotevřel oči. Zabodl je do Borowitzovy tváře vpohledu plném obviňující zášti. „Ty!“ vyrazil ze sebe apokusil se postavit, ale marně.

„Uklidni se,“ řekl Borowitz, „aneblázni. Nejsi otrávený. Člověče, copak si myslíš, že se chci tak rychle zbavit svého nejcennějšího muže?“

„Ale on byl otrávený!“ zaskřehotal Dragosani. „Před necelými čtyřmi dny. Spálilo mu to mozek aon zemřel vagónii. Zdálo se mu, že mu taje hlava. Aten jed mám teď vsobě já! Potřebuji protijed! Musíš mi dát rychle protijed!“ Začal sebou divoce zmítat ve snaze odstrčit oba muže avstát.

Borowitz přikývl, vtiskl ho svou pevnou rukou do křesla ausmál se na něj jako sibiřský vlk. Přihladil si pramen vlasů, který mu padal do čela, ařekl: „Ano, tak zemřel on. Ale ne ty, Borisi, ne ty. Ten jed byl něco speciálního, úplně nová bulharská směs. Funguje rychle avyprchá ještě rychleji. Zmizí po několika hodinách anenechává žádné stopy. Je prakticky neodhalitelný. Je jako dýka zledu, která tě probodne apak roztaje.“

Michail se na ně díval svýrazem člověka, který nevěří tomu, co slyší. „Co má tohle znamenat? Jak mu můžete jen tak říct, že jsme otrávili druhého nejdůležitějšího…“

„Sklapni!“ vyštěkl Borowitz. „Jednoho dne spolkneš vlastní jazyk, Michaile Gerchove!“

„Ale…“

„Copak jsi slepý? Opravdu jsi nic nepochopil?“

Mladší muž pokrčil rameny azmlkl. Bylo toho na něj opravdu moc. Od chvíle, kdy před třemi lety začal pracovat vpobočce, už viděl hodně podivných věcí, ale tohle už bylo opravdu příliš.

Borowitz se obrátil zpátky kDragosanimu astiskl mu rameno. Nahý muž byl bledý. Ani šedý, ani růžový, prostě bledý. Zachvěl se, když se ho Borowitz zeptal: „Borisi, máš to jméno? Vzpomeň si, je to opravdu důležité.“

„Jméno?“ vzhlédl kněmu Dragosani.

„Říkal jsi, že je to někdo, kdo je mi nablízku. Ten muž, který mě chtěl zavraždit aspikl se stím vykuchaným psem vedle. Kdo to je, Borisi? Kdo?“

Dragosani přikývl, přimhouřil oči ařekl: „Ano, je ti nablízku. Jmenuje se… Ustinov.“

„Cože?“ narovnal se Borowitz avočích se mu zablesklo náhlým pochopením.

„Ustinov?“ vyjekl Michail Gerchov. „Andrej Ustinov? Je to možné?“

„Rozhodně,“ zazněl hlas ode dveří. Ustinov vstoupil dovnitř skrutým úsměvem na své hubené tváři avruce třímal samopal. Hlavní mířil bezstarostně přímo na tři muže před sebou. „Budete se stím muset smířit.“

„Ale proč?“ zeptal se Borowitz.

„Copak to není zřejmé, soudruhu generále? Je snad na světě člověk, který by toho svámi prožil tolik jako já, aniž by vás chtěl vidět mrtvého? Tolik dlouhých let jsem, Grigoriji, snášel vaše špatné nálady azáchvaty zlosti, všechno to vaše pletichaření aintriky. Ano, až dosud jsem vám sloužil věrně. Aco jsem ztoho kdy měl? Čím jsem pro vás byl– čím pro vás jsem? Obyčejnou nulou, postradatelným přívěskem. Určitě vás potěší, že jsem byl nadaný žák. Ale váš pomocník? Ne, nikdy jsem jím nebyl. Ateď bych měl udělat místo tomuhle mlíčňákovi?“ kývl pohrdavě hlavou směrem ke Gerchovovi.

Borowitzova tvář jasně odrážela jeho znechucení. „Atys byl přitom ten, kterého jsem si vybral!“ odfrkl si. „Pche! To jsem se asi musel zbláznit!“

Dragosani zasténal azvedl ruku kobličeji. Zdálo se, že se pokouší vstát zkřesla, ale upadl na kolena apak obličejem dolů na podlahu, pokrytou střepy. Borowitz se pohnul směrem kněmu.

„Stůjte, kde jste!“ vyštěkl Ustinov. „Nemůžete mu pomoci. Je mrtvý. Tak jako vy všichni.“

„Tohle ti neprojde,“ řekl Borowitz, ale ztváře se mu vytratila zdravá barva ajeho hlas zněl hluše.

„Ale projde,“ zašklebil se pohrdavě Ustinov. „Vtomhle zmatku, vtomhle blázinci? Povyprávím jim zajímavou historku, tím si můžete být jist– ovás, nebezpečném šílenci, aoještě šílenějších osobách, které pro vás pracují– akromě toho, kdo bude vykládat jiný příběh?“ Postoupil okrok dopředu asamopal lehce zazvonil, jak natáhl závěr avsunul náboj do hlavně.

Na podlaze ujeho nohou ležel Boris Dragosani, který vůbec nebyl vbezvědomí. Jeho zhroucení byla pouze záminka ktomu, aby se dostal zdosahu zbraně. Nyní se jeho prsty sevřely kolem rukojeti malého chirurgického skalpelu sostřím ve tvaru kosy. Ustinov postoupil odalší krok kupředu, súšklebkem pozvedl samopal anečekaně udeřil pažbou Borowitze do tváře. Když generál padal stváří zalitou krví zrozbitých úst, Ustinov odjistil zbraň azmáčkl spoušť.

První výstřel zasáhl Borowitze do pravého ramene, roztočil ho jako korouhvičku asmýkl jím na podlahu. Tatáž střela zvedla Gerchova do vzduchu, až přeletěl celou místnost, amrštila jím ozeď. Vteřinu se ozeď opíral jako ukřižovaný, srukama roztaženýma, apak udělal krok dopředu, zúst mu vytryskl proud krve aupadl tváří na podlahu. Zeď byla vmístě, kde se oni opíral, šarlatově rudá.

Borowitz pozpátku couval atáhl přitom zraněnou pravou ruku po zemi, až jeho ramena narazila na stěnu. Nebyl schopen udělat cokoliv jiného, atak zůstal sedět ačekal, co bude dál. Ustinov se divoce zašklebil avycenil zuby jako žralok před útokem. Namířil zbraň na Borowitzovo břicho aobemkl svůj ukazováček kolem spouště. Vtu chvíli se ze země vztyčil Dragosani ajedním silným řezem přeťal Ustinovovu podkolenní šlachu. Ustinov zařval aBorowitz také, jak se vystřelená kulka zaryla do zdi těsně vedle jeho hlavy.

Dragosani se zachytil Ustinovova kabátu, pozvedl se na kolena anaslepo bodl ještě jednou. Ostrá čepel prořízla kabát, sako, košili akůži. Zajela do Ustinovovy pravé paže až na kost ajeho ochromené prsty upustily samopal. Reflexivně kopl Dragosaniho kolenem do tváře.

Spřekvapeným výkřikem bolesti astrachu si Ustinov uvědomil, že je nebezpečně poraněný, proskočil dveřmi azabouchl je za sebou. Vdalším okamžiku už probíhal malým předpokojem ke zvukotěsným dveřím vedoucím do chodby. Opatrně je za sebou zavřel apřekročil tělo mrtvého hlídače zKGB, který tam ležel sproraženou hlavou. Jeho zabití mu moc neposloužilo, ale bylo nezbytné.

Skletbami ahlasitým lapáním po dechu proběhl Ustinov chodbou. Za ním zůstávala silná stopa krve. Už skoro otevřel dveře vedoucí ven na nádvoří, když ho zvuk, který se za ním ozval, přiměl kohlédnutí. Přitom sáhl do kapsy, vytáhl tříštivý granát aodtrhl pojistku. Uviděl Dragosaniho, jak vběhl do chodby, zakopl omrtvolu udveří aupadl na kolena. Vzhlédl ajejich pohledy se setkaly. Vtu chvíli Ustinov hodil granát asáhl po klice. Teď už se odsud jen musel dostat. Se slabým zvukem granátu odrážejícího se od podlahy aDragosaniho překvapeného zasyčení otevřel dveře vedoucí na nádvoří, protáhl se jimi ven apevně je za sebou zavřel.

Vduchu počítal sekundy zbývající do výbuchu, zatímco se potácel vstříc dvěma mužům zposádky sanitky, opírajícím se ovůz. „Pomoc!“ křičel. „Jsem pořezaný! Udělal to Dragosani, jeden znašich zvláštních agentů! Zešílel, zabil Borowitze, Gerchova ahlídače!“

Zbudovy se jako na dotvrzení jeho slov ozvalo zahřmění výbuchu. Ocelové dveře zaduněly, jako by do nich někdo udeřil těžkým kladivem. Prohnuly se směrem ven, pak se urvaly ze závěsů apřevážily se do chodby, kde se srachotem svezly ke stěně. Ven se vyvalil oblak kouře, horka asinalého přísvitu rudé záře plamenů, provázený zápachem výbušniny.

„Rychle!“ překřičel Ustinov zmatené dotazy posádky vozu ahulákání stráží, přibíhajících po vydlážděném nádvoří. „Řidiči, nastartuj aokamžitě mě odtud odvez, než to tu celé vyletí do povětří!“

Ne že by se něčeho takového bál, ale ostatní to donutí kakci adostane to Ustinova pryč od nebezpečí, alespoň dočasně. Nejhorší ale bylo, že neměl jistotu, jestli jsou tam dole všichni mrtví. Pokud byli, měl pořád spoustu času na vymýšlení nějaké historky. Pokud ne, pak bylo všechno stejně jedno. Však uvidí.

Vskočil do zadního prostoru sanitky, jejíž motor se rozeřval, následován zbytkem posádky, která ze sebe strhávala bílé pláště. Dveře se zaklaply avůz se rozjel přes nádvoří, projel vysokou kamennou bránou azamířil po cestě kprůjezdu vobvodové zdi.

„Ano, soudruhu generále. Blíží se kvnější zdi.“

„Ale–“