© Carlsen Verlag, Hamburg 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2022

Cover © Fréderic Bertrand, 2022

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2594-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-2595-3 (mobi)

Obsah

- Den předtím, než to všechno začalo…

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Po nějaké době…

Den předtím,

než to všechno začalo…

A ZAČÍNÁME!

Šperhák se v zámku dlouho protáčel, než konečně zabral. Černá rukavice se opřela do červených vchodových dveří. Otevřely se. Opatrně nadzvednout malý zvoneček, ať nezpůsobí hluk. Když se však dveře přivíraly – CINK! – zvonek přece jen tiše cinknul.

Nezvaný host se na okamžik zastavil a naslouchal. Všechno v pořádku. Rozsvítil baterku a kuželem světla přejížděl po regálech. Paprsek se mihl kolem staré pokladny, ukázal zloději cestu do zadní místnosti a zastavil se u jedné z vitrín. V ní zasvítily rudé oči.

Zloději se rozbušilo srdce.

Jsou tady!

Dvacet kovových postav – seřazených jako armáda z cizí planety.

Zloděj se chvěl vzrušením. Nasadil na sklo přísavku a vyřezal ve skle otvor dost velký na to, aby jím dostal ven to, co potřeboval. Opatrně vsunul dovnitř ruku a prsty zachytil jednu z elektronických hraček. Nemusel dlouze uvažovat, kterou vybere. Jen jednu někdo miloval víc než všechny ostatní. Tak o tom psal Suchopárský posel a přesně tak to stálo i na štítku ve vitríně.

Zloděj se smál, když malého robota balil do kovové schránky. V duchu se ptal, co se asi přihodí tentokrát. I on už pochopil, že podivné změny počasí v Suchopáru měly vždy něco společného s hračkami, které kradl a pak posílal poštou.

Ale kvůli tomu rozhodně nepřestane! Ten pocit je tak vzrušující!

Vzlykl. Černá slza skápla na kovový hrudníček. Zloděj rychle přiklopil víko a dokončil, co začal. Namočil štětec do barvy a rychle načmáral adresu…

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Sotva dopsal poslední písmeno, leknutím strnul. Zaslechl nějaké zvuky. Blížily se k němu. Šouravé kroky, šustění a spokojené mlaskání. Zloději ztuhla krev v žilách. Nebylo pochyb: blíží se pan Horáček! Zloděj rychle schoval balíček a štětec s barvou a začal hledat úkryt. Za několik vteřin se otevřely dveře a majitel hračkářství vešel dovnitř.

Kapitola 1

ÚPLNĚ NORMÁLNÍ RÁNO?

„Tak už mi konečně věřte!“

Pan Pinkovský nabíral lžičkou z kelímku jogurt a dával si jej do misky s jahodovým müsli. Přitom vyprávěl své ženě a synovi, co se mu včera večer přihodilo. Kolem desáté si šel zaběhat, a když se supěním vybíhal úzkou uličku k náměstí, zahlédl najednou něco nezvyklého. Rychle se schoval za kontejner u supermarketu a z úkrytu pozoroval, jak se u hračkářství ze tmy vynořil obrovitý stín.

„A víš to jistě, že to byl zajíc?“ Paní Pinkovská si nedůvěřivě míchala svůj ananasový jogurt.

Nemo si dal do pusy lžičku jogurtu s čokoládou a zeptal se: „Dva metry velký a růžový?“

Pan Pinkovský horlivě přikyvoval v naději, že mu to ti dva konečně budou věřit. „Před sebou tlačil kočárek pro panenky a v něm vezl něco velkého.“

Nemo s maminkou se na sebe pochybovačně podívali. Nebylo to poprvé, co tatínek mluvil trochu z cesty. Když v červnu napadala spousta sněhu, spadl mu na hlavu přístřešek u vchodu do supermarketu. Pak si nějakou dobu myslel, že není doma, ale v hotelu, a Nema měl za vrátného. O týden později, když z nebe padal odporný slizký déšť, tatínek dostal zásah elektrickým proudem a myslel si pak, že paní Pinkovská je zdravotní sestřička. Nakonec mu dračí vedro o prázdninách přehřálo mozek tak, že úplně mluvil z cesty.

„A opravdu jsi předtím nezakopl a nespadl?“ zeptal se Nemo co možná bezelstně.

„Nebo do něčeho nenarazil?“ Paní Pinkovská vstala a láskyplně svému muži odhrnula vlasy z čela. Přitom se nenápadně podívala, jestli se mu na hlavě neobjevila nějaká boule.

„Ne!“ Pan Pinkovský si rozhořčeně založil ruce. „Vy si snad myslíte, že jsem se už úplně zbláznil, nebo co?“

„Ne, nejsi blázen,“ vlídně odpověděla jeho žena. „Jenom jsi trochu nemotorný.“

U dveří se ozval zvonek.

Nemovi se rozbušilo srdce.

Co když je to pošťák? „Jdu otevřít!“ Vyskočil od stolu, proběhl předsíní a rychle otevřel dveře.

„To jsi ty,“ hlesl zklamaně.

„Kdo je to?“ ozval se maminčin hlas z obýváku. Zněl ustaraně. „Způsobil snad tatínek nějakou škodu?“

„Martinko, to snad…!“ Tatínkův hlas zněl malinko pohoršeně.

„Planý poplach,“ volal na ně Nemo. „To je jenom Béda.“

„Jak jenom?“ vesele zamrkal Béda. „Koho jsi čekal? Mikuláše, nebo co?“

Nemo se na svého kamaráda podíval. I když bylo hodně brzy, byl jako vždycky vzorně upravený. Na sobě měl kalhoty s nažehlenými puky a běloskvoucí tričko s flitrovým smajlíkem, který měl, na rozdíl od Bédy, svěšené koutky.

„Ahoj Bédo,“ volali Nemovi rodiče z obývacího pokoje.

„Dobrý den, paní Pinkovská! Dobrý den, pane Pinkovský!“ zdvořile pozdravil Béda.

„Jdeš brzo,“ zavrčel Nemo a zvedl batoh ze země. Rychle se rozloučil s rodiči a se svěšenými rameny se loudal z domu.

Béda s ním srovnal krok. „Co je s tebou? Kdepak tě bota tlačí?“

„Jaká bota?“ Nemo dělal, že nerozumí, i když věděl přesně, co Béda tím svým staromódním výrazem myslel.

Béda to zkusil jinak: „No tak, co ti přelítlo přes nos?“

„Ale nic, je tu jenom strašná nuda. Doufal jsem, že konečně přijde nový balíček. Strašně rád bych zase jednou dostal pořádný úkol!“

„To můžeš. Do čtvrtka se máme na angličtinu naučit dvacet nových slovíček.“

„To myslíš vážně?“ Nemo se zastavil a zkoumavě si kamaráda prohlížel.

Ale nevypadalo to, že by Béda žertoval.

„A na matiku musíme udělat úlohu třináctá až dé.“

„Takové úkoly přece nemyslím,“ protestoval hlasitě Nemo.

„Já chci krmit Yettiho, jezdit na dracích, chytat jednorožce, rozumíš? Čtyři týdny pryč a nový balíček nikde.“

„Naštěstí.“ Béda si spokojeně přejel po flitrech na tričku. Blýskavý smajlík teď měl koutky nahoru. S takovým průběhem života byl Béda naprosto spokojený.

Bylo úterý ráno, ve vzduchu byl cítit podzim a šli spolu s Nemem do školy. Jako úplně normální děti v úplně normálním městečku. Nezvyklé bylo jen to, že šli prostředkem ulice. A taky ta holka, co se k nim na rohu přidala.

Kapitola 2

DVA OBCHODY JSOU ZAVŘENÉ

„Buenos días!“ zahlaholila Otka na pozdrav a posunula si klobouk se širokým okrajem z čela. K sombreru jí dobře ladilo pestrobarevné pončo.

Nemovi se zrychlil tep. Jeho vnitřní hlas volal: „Jé, Otko! Moc rád tě zase vidím. A taky ti to moc sluší!“ Ale z pusy mu vyšlo jen zabručení: „Ahoj!“

Béda ukázal na Otčin slamák. „To je dárek od vašich?“

Otka přikývla. „Vrátili se zrovna z natáčení v Mexiku.“ Se zvednutým obočím se obrátila na Nema a zeptala se: „Pořád nic? Žádný balíček?“

„Kdepak,“ řekl Nemo a rozladěně se ploužil vedle ní.

„Počkejte!“ Otka se zastavila před budovou pošty. „Co když má s těmi balíčky něco společného pošťák?“

„Tak to je u balíků vždycky,“ zavtipkoval Béda. „On je totiž nosí.“

„No jasně,“ loupla po něm Otka očima. „Ale Nemovi nic nepřišlo přesně od chvíle, kdy se Franta Paclík stal starostou.“ Posunula si klobouk níž a níž teď zněl i její hlas: „Možná je on ten tajemný…“

„Ne, to si nemyslím,“ zavrtěl Nemo hlavou. „Franta Paclík je bezvadný! Ten dělá jen super věci.“

„Tady paní Komárková si to určitě nemyslí.“

Otka si přehodila cíp ponča přes rameno a ukázala na drobnou listonošku, která vycházela z pošty. Přes rameno měla dvě těžké brašny. Od té doby, co se její kolega Paclík stal starostou, musela všechnu poštu roznášet sama. A protože pan Paclík vyhlásil v historickém centru města zákaz aut, nesměla si na roznos zásilek vzít ani svůj stařičký moped.

Nemo šel k listonošce a zeptal se: „Nemáte dneska něco i pro mě?“

„Bohužel, pořád nic.“ Paní Komárková zavrtěla omluvně hlavou. Na nose jí vyskočily malé krůpěje potu.

Když Béda viděl zklamaný obličej svého kamaráda, přejel si flitry na tričku shora dolů. Smajlík se zatvářil smutně.

„Tak to je v háji.“ Nemo se obrátil a zamířil pryč. „Takovou nudu jako v Suchopáru fakt svět nezažil! Ani policejní hlídku tu nemáme, protože se v téhle díře nikdy nic mimořádného neděje.“

„To se, hochu, pleteš!“ vložil se do toho muž, který seděl kousek od nich u kadeřnického salónu. Před sebou měl malířský stojan a maloval nějaký obraz. „Ke konci týdne tu bude něco naprosto mimořádného,“ pronesl s hrdostí v hlase. „Moje výstava v hračkářství!“

Nemo, Otka i Béda mu zvědavě nakoukli přes rameno. Nemo se zarazil. Tohle chce dát na výstavu?

Na plátně byl portrét, který se s velkou dávkou fantazie podobal Michalu Mráčkovi, sportovnímu moderátorovi z vysílání TV Kabel-A.

Odvážným tahem štětce mu holič domaloval ještě rozvernou patku a pak se rozloučil. Vešel do holičství a vystavil své „umělecké dílo“ ve výloze. Tam už visely portréty suchopárských celebrit s dalšími roztodivnými účesy. Byl tam pan Straka s růžovým pankáčským čírem, Franta Paclík jako blondýn s dlouhými kadeřemi a Bella Poupětová s drdolem, který vypadal spíš jako dort.

Béda se začal chechtat.

„Nechápu, jak může chtít ty obrazy vystavovat,“ řekl, když už šli dál. „Vypadají, jako by je namalovalo čtyřleté děcko.“

„Tak to zas ne!“ odporoval mu Nemo. „Ta malá holka od sousedů, Maruška, mi nedávno dala svůj obrázek a ten byl rozhodně o moc lepší.“

„Podívejte se…“ Otka se zastavila u jedné výlohy. Za zaprášeným sklem bylo vidět prázdné regály. Před zabedněnými dveřmi se hromadilo listí. „Další zavřený obchod. Nejprve zrušili knihkupectví, pak se zavřelo pekařství, a teď už i sportovní potřeby.“

„Vždyť to říkám,“ naštvaně zabručel Nemo. „Tahle díra je na odpis.“

„Ale no tak, díra…,“ zkoušel Béda kamarády uchlácholit. „Pořád tu máme ještě kavárnu.“

„Já kávu nepiju,“ zavrčel Nemo.

Béda chvilku přemýšlel. „A taky kino.“

„Co už čtyři týdny hraje další cajdák od Boba Špetky!“ rozohnila se Otka.

„A nezapomeňte na supermarket!“ připomínal Béda.

Nemo si povzdechl. „Ale ten mají naši, jak víte. To znamená, že tam jsou celý den a večer mi přinesou prošlý jogurt. Fakt perfektní!“

„Tak aspoň hračkářství, to je přece bezvadné!“

„Hračky mě zajímají, jenom když obživnou.“ Nemo se podíval na červeně natřené dveře od hračkářství pana Horáčka. Vzpomněl si na tatínka a na obřího zajíce, kterého tam údajně zahlédl. „Představte si,“ začal vyprávět, „náš táta si byl včera zaběhat. Běhá jenom za tmy, aby ho nikdo neviděl. A včera…“ Nemo se kousl do jazyka. Možná by si takovou historku měl nechat spíš pro sebe. To by tak scházelo, aby se tatínkovi smáli!

„Hihi.“ Béda se přece jen rozesmál. „Tvůj táta se pustil do sportování?“ zeptal se a vůbec si nevšiml, že se Nemo zarazil v půli věty.

Nemo přikývl. „V sobotu chce za každou cenu udělat dojem.“

„Co se děje v sobotu?“

Otka odpověděla místo Nema: „Pinkovští mají od našich pozvání na večeři.“

Béda se na Nema rozzářeně podíval. „Tak to u vás nebude nikdo doma? To máš říct hned! Uděláme si filmový večer! Přinesu maršmelouny a zbaštíme ty prošlé jogurty. To bude…“

„Perfektní!“ dokončila Otka větu za něj.

Šla s Bédou pár kroků napřed a bavila se s ním o filmech, které by si mohli pustit. Nemo se loudal za nimi a přemýšlel. Pohledem se zastavil u hračkářství. To je divné. Jak to, že ještě mají zavřeno? Pan Horáček přece vždycky otvírá jako první.

PAN HORÁČEK PŘEMÝŠLÍ

Panu Horáčkovi třeštila hlava. Napůl omámený se posadil a zkoušel si uvědomit, kde je. Zvláštní. Seděl na staré zašlé matraci, kterou někdo hodil na rozkládací lehátko. Zdi v místnosti byly z nehoblovaných prken. Škvírami mezi prkny prosvítaly paprsky slunce, ve kterých se vznášel jemný prach. Tak to určitě není jeho ložnice!

„Kde to jsem?“ Pan Horáček si přitlačil prsty na spánky.

Že by ho někdo unesl?

Majitel hračkářství se pousmál. To musel být ale starostlivý únosce! Na podlaze vedle postele ležel podnos a na něm mísa s pečivem. Vedle ní stála velká konvice s čajem a malá konvička s mlékem. Únosce nezapomněl dokonce ani na kostkový cukr a vázičku s květinami!

„Ne,“ vrtěl pan Horáček hlavou. Pomalu si začínal vybavovat, co se stalo!

Včera doma večeřel a u večeře doskládal jedno strašně těžké puzzle. Takové množství modrých dílků! Jen nebe a voda a delfíni. Zřejmě u toho usnul.

Ano, pan Horáček si teď byl úplně jistý: ještě se neprobudil. Všechno se mu to jenom zdá!

Kapitola 3

MILOVNÍCI KNIH A DETEKTIVOVÉ AMATÉŘI

„Á, tady jste, zlatíčka!“

Sotva Nemo, Otka a Béda vešli do školy, hned se za nimi rozběhla veliká, statná žena. Nemo se uchechtl. V širokých rozevlátých šatech vypadala ředitelka Hůlková jako obrovský vypasený netopýr.

„No, tak teda hurá…,“ chabě zajásal Nemo.

„Co?“ Nemo se na něj udiveně podíval.