Diana Gabaldon

POVĚZ

VČELÁM,

ŽE SE

NEVRÁTÍM

GO TELL THE BEES THAT I AM GONE

Copyright © 2021 by Diana Gabaldon

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad © Šárka Králíková, 2022

Obálka © Kreativní bojovníci s.r.o., 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2979-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-2980-7 (mobi)

Diana Gabaldon

POVĚZ

VČELÁM,

ŽE SE

NEVRÁTÍM

Přeložila: Šárka Králíková

Obsah

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ČÁST DRUHÁ

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

ČÁST TŘETÍ

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

ČÁST ČTVRTÁ

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

ČÁST PÁTÁ

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

Tato je pro Douga

PROLOG

Tušíš, že se něco blíží. Cosi se stane – cosi určitého, bolestného a hrozného. Představuješ si to, vyháníš si to z mysli. Pomalu, nevyhnutelně, se to sune zpět do tvého vědomí.

Nachystáš se na to tak dobře, jak jen dovedeš. Přinejmenším si to myslíš, ačkoli v kostech cítíš pravdu – následkům se nelze vyhnout, přizpůsobit se jim ani je zmírnit. Přijde to a ty před tím budeš bezmocný.

Tohle všechno víš.

A přesto z nějakého důvodu nečekáš, že se to stane dnes.

ČÁST PRVNÍ

ROJ VČEL VE LVÍ MRŠINĚ

1

MACKENZIEOVI JSOU TADY

Fraserův hřeben, Kolonie Severní Karolíny

17. června 1779

Seděla jsem pravou půlkou zadku na kameni, ale nechtěla jsem se pohnout. Pod prsty jsem cítila slaboučký tep, jemný a tvrdohlavý, prchavé pulzování života. Prostor mezi údery byl nekonečný, mé spojení s temnou oblohou a stoupajícími plameny.

„Zvedni zadek, Anglánko,“ řekl mi do ucha hlas. „Musím se poškrábat na nose a ty mi sedíš na ruce.“ Jamie pode mnou zavrtěl prsty a já se posunula, obrátila se k němu a znovu se i s tříletou Mandy, která mi bezvládně dřímala na klíně, uvelebila na zemi.

Usmál se na mě přes Jemovu rozcuchanou hlavu a podrbal se na nose. Už muselo být po půlnoci, ale oheň stále jasně hořel a světlo se Jamiemu odráželo od strniště na tvářích a jemně zářilo v jeho očích, ve vlasech jeho vnuka i ve stinných záhybech obnošeného plédu, který kolem sebe i chlapce ovinul.

Brianna se na opačné straně ohně tiše zasmála, jak to lidé dělají uprostřed noci, když poblíž spí děti.

S napůl zavřenýma očima položila hlavu na Rogerovo rameno. Vypadala úplně vyčerpaná, vlasy měla nemyté a zacuchané a světlo ohně jí na tváři malovalo hluboké doliny… byla však šťastná.

„Co ti tu připadá tak zábavné, a nighean?“ zeptal se Jamie a posunul si Jema do pohodlnější pozice. Jem se vší silou snažil zůstat vzhůru, ale tuto bitvu prohrával. Mocně zíval, vrtěl hlavou a mrkal jako omámená sova.

„Co je tu k smíchu?“ zopakoval, ale poslední slovo tak docela nedořekl a jen civěl s pootevřenýma očima a skelným pohledem.

Jeho matka se zachichotala rozkošným dívčím smíchem a já cítila, jak se Jamie usmál.

„Právě jsem se táty zeptala, jestli si pamatuje shromáždění, na něž jsme před lety šli. Všechny klany povolali k velkému ohni, já jsem podala tátovi hořící větev a řekla jsem mu, aby ji odnesl k ohni a sdělil všem, že MacKenzieovi dorazili.“

„Aha.“ Jem mrknul, pak znova, pohlédl do ohně plápolajícího před námi a zamračeně nakrčil hebké zrzavé obočí. „Kde to teď jsme?“

„Doma,“ řekl Roger pevně a podíval se mi do očí. Pak přelétl pohledem k Jamiemu. „Už nadobro.“

Jamie vypustil ten samý dech, který jsem i já zadržovala celé odpoledne už od chvíle, kdy se na mýtině pod námi náhle vynořily čtyři postavy a my se rozběhli z kopce dolů, abychom je přivítali. Následoval okamžik radostné exploze beze slov, když jsme se na sebe navzájem vrhli. Pak se ta exploze ještě rozšířila, když ze své chaty vyběhla Amy Higginsová, kterou přilákal hluk, a za ní Bobby a pak Aidan – ten při pohledu na Jema zavýskl a vrazil do něj takovou silou, až ho srazil k zemi – spolu s Orriem a malým Robem.

Jo Beardsley byl právě nedaleko v lese, když uslyšel ten povyk a přišel se podívat… Připadalo mi to jako jen pár okamžiků, během nichž se mýtina zaplnila lidmi. Šest domácností se o té novině doslechlo ještě před západem slunce a zbytek o tom nepochybně uslyší zítra.

Bylo úžasné, jak se okamžitě projevila skotská pohostinnost. Ženy a dívky doběhly zpět do svých chat a popadly všechno, co právě pekly či vařily k večeři, muži nasbírali dřevo a – na Jamieho pokyn – ho navršili na hřebeni, kde stály obrysy nového domu. A tak jsme svou rodinu přivítali doma honosně a obklopení přáteli.

Cestovatele pak zahrnuli stovkami otázek: Odkud přišli? Jaká byla cesta? Co tam spatřili? Nikdo se neptal, jestli jsou rádi, že se vrátili, to všichni považovali za samozřejmé.

Ani já, ani Jamie jsme se na nic neptali. Na to bude času dost – a nyní, když jsme osaměli, Roger odpověděl na tu jedinou otázku, na níž skutečně záleželo.

Ovšem z jeho odpovědi na ono proč… se mi zježily chloupky za krkem.

„Každý den má dost vlastního trápení,“ zamumlala jsem do Mandyiných černých kudrn a políbila ji na malinké ouško. Ještě jednou jsem prsty zajela pod její oděv – špinavý z cest, ale velice dobře vyrobený – a mezi jejími žebry jsem nahmatala tenounkou jizvu, jako ozvěnu chirurgova nože, který jí před dvěma lety zachránil život, na místě vzdáleném daleko ode mě.

To malé statečné srdíčko tlouklo pod konečky mých prstů klidně a vyrovnaně a já musela zamrkat, abych potlačila slzy – dnes zdaleka ne poprvé a zajisté ne naposled.

„Měl jsem pravdu, že?“ řekl Jamie a já si uvědomila, že už to vyslovil podruhé.

„V čem?“

„Že potřebujeme víc místa,“ odvětil trpělivě a otočil se, aby ukázal na neviditelný obdélník kamenných základů, jež zatím tvořily jedinou hmatatelnou stopu budoucího domu. Půdorys původního velkého domu byl stále rozeznatelný jako tmavá skvrna v trávě na mýtině pod námi, ale již se téměř vytratil. Až dokončíme nový dům, možná už bude ten starý jen vzpomínkou.

Brianna zívla jako lev, odhrnula si z očí zacuchanou hřívu a ospale zamrkala do tmy.

„Tuhle zimu nejspíš budeme spát ve sklepě,“ řekla jsem se smíchem.

„Inu, měla bys mi trochu věřit,“ řekl Jamie, jehož to ani zdaleka nerozhodilo. „Dřevo je pokácené, nařezané a ohoblované. Před prvním sněhem budeme mít dost zdí, podlah i oken. Možná v nich ještě nebude sklo,“ dodal na rovinu, „ale to může počkat do jara.“

„Mmm.“ Brianna znovu zamrkala a potřásla hlavou, pak vstala, aby se šla podívat. „Už máš kámen pod krb?“

„Mám. Nádherný kousek hadce – to je ten zelený kámen, víš?“

„Pamatuju si to. A máš něco železného, co dáš pod něj?“

Jamie se zatvářil překvapeně.

„Ještě ne. Nemám. Ale najdu to, až budeme žehnat krbu.“

„Tedy.“ Napřímila se a začala šátrat v záhybech svého pláště, dokud nevytáhla velký plátěný vak, očividně těžký a plný různých předmětů. Nějakou chvíli v něm hledala a pak vytáhla cosi, co se ve světle ohně černě lesklo.

„Použij tohle, tati,“ řekla a podala to Jamiemu.

Chvíli se na to díval, pak se usmál a podal to mně.

„Ano, to bude stačit,“ řekl. „To jste přinesli pro krb?“

Tobylo hladké černé kovové dláto, šest palců dlouhé, těžké a se slovem „Craftsman“ vyraženým do hlavice.

„Tedy… pro nějaký krb,“ řekla Bree a usmála se na něj. Položila ruku na Rogerovu nohu. „Nejdřív jsem si myslela, že bychom mohli sami postavit dům, až to bude možné. Ale…“ Otočila se a vyhlédla do temnoty nad hřebenem a ke studené, vymetené obloze, na níž přímo nad hlavou zářila Velká medvědice. „Do zimy to asi nestihneme. A když už se vám vetřeme do domu…“ Pohlédla zpod řas na svého otce, který si odfrkl.

„Nehraj si na hlupačku, holka. Když je to náš dům, je i váš, a ty to moc dobře víš.“ Pozvedl na ni obočí. „A čím víc rukou s jeho stavbou pomůže, tím líp. Chceš vidět, jak bude vypadat?“

Nečekal na odpověď, vymotal Jema ze svého plédu, opatrně ho uložil na zem vedle mě a vstal. Z ohně vytáhl hořící větev a trhl hlavou směrem k neviditelnému obdélníku nových základů.

Bree byla stále ospalá, ale přidala se. Usmála se na mě, dobrosrdečně potřásla hlavou, pak si vytáhla plášť přes ramena a vstala.

„Jdeš taky?“ zeptala se Rogera.

Usmál se na ni a mávl rukou, aby ji poslal pryč. „Jsem tak utahaný, že ani pořádně nevidím, lásko. Počkám si do rána.“

Bree se ho lehce dotkla na rameni a pak vyrazila za světlem Jamieho pochodně. Cestou zakopla o kámen pod travou a něco si přitom tiše zamumlala. Já jsem mezitím přehodila cíp svého pláště přes Jema, který se ani nezavrtěl.

Já a Roger jsme seděli mlčky a poslouchali jejich hlasy vytrácející se ve tmě – a pak jsme ještě chvíli tiše seděli a naslouchali ohni, noci a myšlenkám toho druhého.

Pohlédl mi do očí, a když spatřil, na co myslím, povzdechl si.

„Ano, bylo to zlé. Opravdu zlé,“ řekl tiše. „I tak – mohli jsme se vrátit a utkat se s tím. Já jsem chtěl. Ale báli jsme se, že tam není nikdo, koho by Mandy mohla dost silně cítit.“

„Mandy?“ shlédla jsem na to pevné tělíčko, nyní ve spánku ochablé. „Cítit koho? A co myslíš tím ‚vrátit se‘? Počkej…“ Omluvně jsem zvedla ruku. „Ne, nepokoušej se mi to teď vysvětlovat, jsi vyčerpaný a máme dost času.“ Odmlčela jsem se, abych si odkašlala. „Prozatím stačí, že jste tady.“

Tehdy se usmál, od srdce, i když za tím úsměvem číhala únava z mnoha mil, let a příšerných událostí.

„Ano,“ řekl. „To stačí.“

Chvíli jsme mlčeli a Rogerovi klesla hlava. Myslela jsem si, že již téměř spí, a tak jsem stočila nohy pod sebe, abych se zvedla a vzala všechny do postele, ale on hlavu opět zvedl.

„Jedna věc…“

„Ano?“

„Potkala jsi – kdykoli – muže jménem William Buccleigh MacKenzie? Nebo třeba Buck MacKenzie?“

„To jméno mi něco říká,“ řekla jsem pomalu. „Ale…“

Roger si rukou otřel obličej a pak pomalu i krk a jizvu, která mu tam zůstala jako památka na lano.

„Tedy… především je to ten muž, který mě nechal oběsit. Také je to můj prapraprapradědeček. Ani jeden z nás to nevěděl, když mě poslal na šibenici,“ řekl téměř omluvně.

„Pro Kristo– Ach, omlouvám se. Stále jsi něco jako kněz?“

Nad tím se usmál, i když mu vyčerpání vyřezávalo do tváře hluboké brázdy.

„Toho se člověk asi nezbaví nikdy,“ řekl. „Ale jestli jsi chtěla říct ‚pro Kristovy rány‘, nevadilo by mi to. Dalo by se říct, že se to k té situaci hodí.“

A ve zkratce mi vyprávěl, jak Buck Mackenzie skončil ve Skotsku v roce 1980, jen aby se s Rogerem vrátil zpět a pokusil se najít Jema.

„Je v tom toho mnohem víc,“ ujistil mě, „ale skončilo to tím – prozatím – že jsme ho nechali ve Skotsku. V roce 1739. S… eee… jeho matkou.“

„S Geillis?“ Bezděčně jsem zvedla hlas a Mandy se s podrážděným zabručením zavrtěla. Rychle jsem ji poplácala a posunula jsem ji do pohodlnější polohy. „Ty jsi ji potkal?“

„Ano. Ehm… zajímavá žena.“ Na zemi vedle něj ležel hrnek, stále napůl plný piva, cítila jsem vůni kvasnic a hořkého chmelu. Zvedl ho a zdálo se, že se rozmýšlí, jestli ho má vypít nebo si ho nalít na hlavu, ale nakonec si lokl a odložil ho.

„Já – my – jsme chtěli, aby šel s námi. Samozřejmě to bylo riskantní, ale sehnali jsme dost drahokamů, tak jsem si myslel, že bychom to mohli zvládnout, všichni společně. A… má tady manželku.“ Neurčitě mávl ke vzdálenému lesu. „Chci říct, tady v Americe. Teď.“

„Matně… si to pamatuji z tvého rodokmene.“ Avšak ze zkušenosti vím, že se papírovým záznamům nedá úplně věřit.

Roger přikývl, znovu se napil piva a namáhavě si odkašlal. Hlas měl ochraptělý a přeskakoval mu únavou.

„Předpokládám, že jsi mu už odpustil za…“ Krátce jsem ukázala na vlastní hrdlo. Viděla jsem čáru, kterou po sobě zanechalo lano, a také stín menší jizvy, kterou jsem způsobila sama, když jsem kapesním nožem a jantarovou troubelí z dýmky provedla improvizovanou tracheotomii.

„Měl jsem ho rád,“ řekl prostě. Pod černým strništěm a závojem únavy se mu objevil prchavý úsměv. „Jak často dostaneš příležitost mít rád někoho, kdo ti dal svou krev, svůj život a přesto nikdy nevěděl, kdo z tebe bude, nebo zda vůbec budeš někdy žít?“

„Nuže, když plodíš děti, vždycky si zahráváš s osudem,“ řekla jsem a jemně položila ruku na Jemovu hlavu. Měl ji teplou a vlasy neumyté, ale pod mými prsty hebké. On a Mandy voněli jako štěňátka, sladkou, hutnou zvířecí vůní prodchnutou nevinností.

„Ano,“ řekl Roger tiše. „To zahráváš.“

Šustění trávy a hlasy za námi ohlásily návrat stavitelů – byli hluboce zabraní do hovoru o vnitřním rozvodu vody.

„Ach, ano, možná,“ řekl Jamie pochybovačně. „Jen nevím, jestli dokážeme sehnat vše, co bys k tomu potřebovala, než přijde studené počasí. Ale právě jsem začal vykopávat novou kadibudku, ta nám prozatím bude stačit. A pak na jaře…“

Brianna odpověděla něco, čemu jsem nerozuměla, a pak byli u nás, polapení ve svatozáři ohně a podobní si navzájem jako vejce vejci, když pobleskující světlo ozářilo jejich obličeje s rovnými nosy a zrzavými vlasy. Roger se zavrtěl a já opatrně vstala i s Mandy v náručí, která byla stejně ochablá jako její hadrová panenka Esmeralda.

„Je to báječné, mami,“ řekla Bree a přitiskla mě k sobě, její tělo pevné a rovné a jemně silné. Objala mě a společně se mnou i Mandy spočívající mezi námi. Chvíli mě pevně držela, pak sklonila hlavu a políbila mě na čelo.

„Mám tě ráda,“ řekla hebkým zastřeným hlasem.

„Já tebe taky, drahoušku,“ řekla jsem, i když jsem cítila v krku knedlík, a dotkla se její unavené tváře plné života.

Pak ustoupila, vzala mi z náručí Mandy a nacvičeným pohybem si ji snadno zvedla k rameni.

„Tak pojď, kamaráde,“ řekla Jemovi a jemně do něj strčila špičkou boty. „Je čas jít na kutě.“ Rozespale tázavě zabručel, napůl pozvedl hlavu, znovu se sesul na zem a tvrdě usnul.

„S tím si nedělej hlavu, odnesu ho.“ Roger odmávl Jamieho, sklonil se, překulil si Jema do náručí a se zamručením se postavil. „Půjdete taky dolů?“ zeptal se. „Můžu se později vrátit a postarat se o oheň, jen co Jema uložím.“

Jamie zavrtěl hlavou a ovinul mě paží.

„Ne, tím se nezatěžuj. Možná tu spolu ještě chvíli posedíme, dokud oheň nevyhasne.“

Za cinkotu Briannina vaku scházeli pomalu dolů z kopce. Kolébali se přitom jako dobytek. Chata Higginsových, kde stráví noc, byla vidět jako malé světélko v temnotě. Amy zřejmě zažehla lampu a odtáhla kůži zakrývající okno.

Jamie v ruce stále ještě držel dláto. S očima upřenýma na mizející záda své dcery jej pozvedl a políbil, stejně jako přede mnou kdysi políbil jílec svého dirku. Věděla jsem, že i toto byl posvátný slib.

Uložil si dláto do taštice a vzal mě do náručí, zády k sobě, abychom je mohli oba sledovat, dokud nám nezmizeli z dohledu. Položil mi bradu na hlavu.

„Na co to myslíš, Anglánko?“ zeptal se tiše. „Viděl jsem tvé oči. Halí je mraky.“

Uvelebila jsem se v jeho objetí, jeho teplo mi chránilo záda.

„Děti,“ řekla jsem váhavě. „Oni – tedy, je báječné, že jsou tady. Myslela jsem si, že už je nikdy neuvidíme, a najednou…“ Polkla jsem, zaplavila mě závratná radost z toho, že jsem se – jsme se – znovu a nečekaně stali součástí té pozoruhodné věci, jakou je rodina. „Moci vidět Jema a Mandy dospívat… zase tu mít Bree a Rogera.“

„Ano,“ řekl s úsměvem v hlase. „Ale?“

Chvíli mi trvalo, než jsem si utříbila myšlenky a vložila je do slov.

„Roger říkal, že se v jejich vlastní době stalo něco špatného. A ty víš, že to muselo být něco opravdu strašného.“

„Ano,“ řekl a hlas mu poněkud zdrsněl. „Brianna mi pověděla totéž. Ale věz, a nighean, oba už v této době žili. Vědí, jaké to je a jaké to bude.“

Měl na mysli probíhající válku a já mu stiskla ruce, kterými mě držel kolem pasu.

„Nemyslím si, že to vědí,“ řekla jsem tiše a hleděla do širokého údolí. Mezitím už zmizeli ve tmě. „Neví to nikdo, kdo tam nebyl.“ Ve válce.

„Ano,“ řekl a stále mě držel, tiše, s rukou opřenou o můj bok, na jizvě, jež mi zbyla poté, co mě u Monmouthu zasáhla kule z muškety.

„Ano,“ zopakoval po dlouhé chvíli. „Vím, co tím myslíš, Anglánko. Myslel jsem si, že mi pukne srdce, když jsem spatřil Briannu a poznal jsem, že je to skutečně ona i s dětmi… Ale navzdory vší radosti… víš, krutě se mi po nich stýskalo, jenže jsem se mohl utěšovat pomyšlením, že jsou v bezpečí. Teď však…“

Zarazil se a já cítila, jak jeho srdce bije proti mému tělu, pomalu a vytrvale. Zhluboka se nadechl. Náhle v ohni vybuchla kapsa smůly, poleno zapraskalo a do tmy se rozletěly jiskry. Malá připomínka války, která se pomalu zvedala kolem nás.

„Hledím na ně,“ řekl, „a mé srdce náhle zaplavuje…“

„Hrůza,“ zašeptala jsem a pevně ho sevřela. „Čirá hrůza.“

„Ano,“ řekl. „Tak.“

* * *

Chvíli jsme stáli a sledovali temnotu pod námi. Dovolili jsme přitom, aby se k nám vrátila radost. Okno chaty Higginsových na opačném konci mýtiny stále slabě zářilo.

„V té chatě je devět lidí,“ řekla jsem. Zhluboka jsem se nadechla chladné noci, provoněné jedlemi. Představila jsem si v duchu zatuchlost a vlhké teplo devíti spících těl pokrývajících veškerý vodorovný prostor a k tomu kouřící kotel a konvici nad krbem.

Druhé okno rozkvetlo jasným světlem.

„Čtyři z nich jsou naši,“ řekl Jamie a tiše se zasmál.

„Doufám, že ten dům nevyhoří.“ Někdo na oheň přiložil čerstvé dřevo a nad komínem se roztančily jiskry.

„Nevyhoří.“ Otočil mě čelem k sobě. „Chci tě, a nighean,“ řekl hebce. „Ulehneš se mnou? Možná je to na dlouhou dobu naposled, kdy máme trochu soukromí.“

Otevřela jsem ústa, abych řekla: „Samozřejmě!“, ale místo toho jsem mocně zívla.

Přitiskla jsem si ruku na ústa a pak ji oddálila, abych řekla: „Pro pána. Opravdu jsem nechtěla udělat tohle.“

Téměř nehlasně se rozesmál. Zavrtěl hlavou, narovnal pomuchlaný kilt, na němž jsem seděla, klekl si na něj a natáhl ke mně ruku.

„Pojď si ke mně lehnout a budeme chvíli hledět na hvězdy, Anglánko. Jestli za pět minut ještě nebudeš spát, svléknu ti šaty a vezmu si tě v měsíčním světle nahou.“

„A když už za pět minut budu spát?“ Odkopla jsem boty a přijala jeho ruku.

„Tak se nebudu zdržovat svlékáním.“

Oheň už dohoříval, ale stále vytrvale plál, cítila jsem, jak se mi teplý závan z něj otřel o tvář a načechral mi vlasy na spáncích. Hvězdy byly četné a zářily jako diamanty rozsypané při nějaké nebeské loupeži. Podělila jsem se o ten poznatek s Jamiem a ten pohrdlivě skotsky zamručel, ale pak si lehl vedle mě a při tom pohledu si potěšeně povzdychl.

„Ano, jsou pěkné. Vidíš Kasiopeu?“

Pohlédla jsem na tu část oblohy, na niž kývl, ale zavrtěla jsem hlavou. „Já souhvězdí vůbec neznám. Vidím Velký vůz a obvykle poznám Orionův pás, ale zrovna teď ho ani za boha nemůžu najít. A někde tam nahoře jsou Plejády, ne?“

„Jsou součástí Býka – přímo támhle u Lovce.“ Natáhl paži a ukázal. „A tamto je Camelopardalis.“

„No tak, neutahuj si ze mě. Neexistuje žádné souhvězdí Žirafy, o tom bych přece musela vědět.“

„Inu, právě teď na obloze vidět není, ale je tam. A když se nad tím zamyslíš, je to víc k smíchu než to, co se přihodilo dnes?“

„Ne,“ řekla jsem tiše. „Není.“ Ovinul mě paží a já se převalila, abych mu položila tvář na hruď, a pak jsme se mlčky dívali na hvězdy a poslouchali vítr šumící mezi stromy a pomalý tep našich srdcí.

Připadalo mi to jako dlouhá doba, než se Jamie zavrtěl a povzdechl si.

„Myslím, že takové hvězdy jsem naposledy viděl té noci, kdy jsme zplodili Faith.“

Překvapeně jsem zvedla hlavu. Faith – naši dceru, jež se narodila mrtvá, ale zůstala hluboko v našich srdcích – jsme zmiňovali zřídka, ačkoli jsme oba o pocitech toho druhého věděli.

„Ty víš, kdy jsme ji počali? Ani já to nevím.“

Pomalu mi rukou přejel po zádech a prsty mi zakroužil po bedrech. Kdybych byla kočka, něžně bych mu pod nosem zavrtěla ocasem.

„Ano, inu, mohl bych se mýlit, ale vždy jsem si myslel, že to bylo té noci, kdy jsem přišel do tvé postele v opatství. Na konci chodby bylo vysoké okno, a když jsem za tebou šel, spatřil jsem v něm hvězdy. Myslel jsem si, že by to mohlo být znamení – abych jasně viděl cestu před sebou.“

Na okamžik jsem tápala ve vzpomínkách. Na pobyt v opatství svaté Anny, kde se téměř rozhodl zemřít, jsem vzpomínala málokdy. Byla to děsivá doba. Dny plné strachu a zmatku přelévající se z jednoho do druhého, temné noci plné zoufalství a beznaděje. A přesto jsem při pohledu zpět našla pár živých záblesků, které vyvstávaly jako osvětlená písmena starobylého latinského textu.

Tvář otce Anselma, bledá ve světle svíčky, jeho vřelé oči plné soucitu a poté rostoucí záře údivu, když poslouchal mou zpověď. Opatovy ruce dotýkající se Jamieho čela, očí, rtů a dlaní, jemné jako dotyk kolibříka, když svému umírajícímu synovci udílel poslední pomazání. Ticho potemnělé kaple, kde jsem se modlila za jeho život, a uslyšela odpověď na své modlitby.

A mezi těmito okamžiky byla noc, kdy jsem se probudila a spatřila ho, jak stojí vedle mé postele jako bledý přízrak, nahý, promrzlý a tak slabý, že stěží dokázal chodit, ale opět plný života a odhodlání, jež ho nikdy neopustily.

„Takže si Faith pamatuješ?“ Ruku jsem si při té vzpomínce lehce přitiskla k břichu. Jamie ji nikdy nespatřil, cítil ji jen jako nahodilé kopance a šťouchance z mého nitra.

Krátce mě políbil na čelo a pohlédl na mě.

„Ty přece víš, že ano. Nebo ne?“

„Ano. Jen jsem chtěla, abys mi o tom řekl víc.“

„Ach, to mám také v úmyslu.“ Zvedl se na loket a přitiskl si mě k sobě, aby se se mnou mohl podělit o svůj pléd.

„Pamatuješ si i tohle?“ zeptala jsem se a stáhla si cíp látky, který přese mě přehodil. „Jak ses se mnou podělil o pléd tu noc, kdy jsme se potkali?“

„Abys neumrzla? Ano.“ Políbil mě zezadu na krk. „V opatství jsem to byl já, kdo mrzl. Vyčerpal jsem se, když jsem se snažil chodit, a tys mi nedovolila nic sníst, takže jsem umíral hlady a…“

„Ty víš, že to není pravda! Ty…“

„Lhal bych ti snad, Anglánko?“

„Ano, k čertu, lhal bys mi,“ odsekla jsem. „Děláš to každou chvíli. Ale to teď nech být. Byl jsi zmrzlý a vyhladovělý a najednou ses rozhodl, že než abys požádal bratra Paula o přikrývku nebo misku něčeho teplého, radši se budeš nahý plahočit temnou kamennou chodbou a vetřeš se do mé postele.“

„Některé věci jsou důležitější než jídlo, Anglánko.“ Jeho ruka mi pevně spočinula na zadku. „A v tu chvíli bylo ze všeho nejdůležitější zjistit, jestli s tebou stále dovedu sdílet lože. Pomyslel jsem si, že kdybych to nedovedl, tak bych prostě vyšel ven do sněhu a už bych se nevrátil.“

„A přirozeně tě ani nenapadlo, že bys mohl pár týdnů počkat, než se zotavíš.“

„Nuže, byl jsem si celkem jistý, že tu vzdálenost zvládnu, když se budu opírat o zeď, a zbytek jsem plánoval provést vleže, tak nač čekat?“ Rukou mě nyní lenivě hladil po zadnici. „Pamatuješ si tu chvíli?“

„Bylo to jako milovat se s kusem ledu.“ To je pravda. A také mi to naplnilo srdce něhou a nadějí, o níž jsem si myslela, že už ji nikdy nepoznám. „Ačkoli po chvíli jsi trochu roztál.“

Zpočátku jen maličko. Jen jsem ho přitiskla k sobě a usilovně jsem se snažila zahřát ho vlastním tělem. Stáhla jsem si spodničku, neboť jsem se ho chtěla dotýkat holou kůží. Pamatovala jsem si tvrdé, vystouplé obliny jeho kyčlí, uzlíky obratlů a na nich zřetelné čerstvé jizvy.

„Byl jsi jen kost a kůže.“

Otočila jsem se a přitáhla si ho dolů k sobě. Při té chladné vzpomínce jsem zatoužila po vřelém ujištění přítomnosti. Byl teplý. A živý. Velice živý.

„Přehodila jsi přese mě nohu, abych nemohl spadnout z postele. To si pamatuju.“ Pomalu mě hladil po noze a já v jeho hlase slyšela úsměv, ale tvář měl na pozadí ohně za sebou, jenž mu jiskřil ve vlasech, ukrytou ve tmě.

„Byla to malá postel.“ To byla – úzká klášterní pryčna, velká sotva pro jednoho běžně velkého člověka. A i když byl vyhladovělý, zabíral hodně prostoru.

„Chtěl jsem tě přetočit na záda, Anglánko, ale bál jsem se, že bych nás oba vyklopil na podlahu a… inu, nebyl jsem si jistý, jestli bych se nad tebou udržel.“

Třásl se chladem i slabostí. A nyní jsem si uvědomila, že nejspíš i obavami. Zvedla jsem ruku, kterou mi položil na bok, pozvedla jsem si ji ke rtům a políbila ji na klouby. Prsty, z večerního vzduchu úplně chladné, obemkl kolem tepla těch mých.

„Zvládl jsi to,“ řekla jsem tiše, přetočila se na záda a strhla ho s sebou.

„Jen tak tak,“ zamumlal a našel si cestu přes vrstvy kiltu, plédu, košile a spodničky. Dlouze vydechl a já také. „Ach bože, Anglánko.“

Pohnul se, ale jen nepatrně.

„Kdybys věděla, jaké to bylo,“ zamumlal, „tehdy. Pomyslet si, že už tě nikdy nebudu mít, a pak…“

Zvládl to, a bylo to jen tak tak.

„Myslel jsem si – že to udělám, i kdyby to mělo být to poslední v mém životě…“

„A taky to tak ksakru málem bylo,“ odsekla jsem šeptem a chytila jsem ho za pevný a oblý zadek. „Opravdu jsem si myslela, že jsi umřel, na chvíli, než ses začal hýbat.“

„Myslel jsem si, že umřu,“ pravil s náznakem smíchu. „Ach bože, Claire…“ Na okamžik se zarazil, sklonil se a přitiskl čelo na mé. Té noci to udělal také, se studenou kůží a žárem zoufalství uvnitř, a já cítila, že do něj vdechuju vlastní život, jeho ústa byla tak hebká a otevřená a vzdáleně voněla pivem a vejci, tím jediným, co v sobě dokázal udržet.

„Chtěl jsem…“ zašeptal. „Chtěl jsem tě. Musel jsem tě mít. Ale když jsem byl v tobě, chtěl jsem…“

Povzdechl si, hluboce, a posunul se hlouběji.

„Myslel jsem si, že na místě umřu. A chtěl jsem. Chtěl jsem odejít… zatímco jsem byl v tobě.“ Jeho hlas se změnil, stále byl tichý, ale nějak vzdálený, odcizený – a já věděla, že se vzdálil z přítomnosti a vrátil se k tomu studenému kameni a panice, strachu a všepohlcující touze.

„Chtěl jsem se vylít do tvého nitra a prožít tak svou poslední chvíli, ale pak jsem se probral a věděl jsem, že to tak být nemá – že budu žít, ale že v tobě přece jen zůstanu navždy. Věděl jsem, že jsem ti dal dítě.“

Zatímco mluvil, vrátil se zpět, do přítomnosti a do mě. Sevřela jsem ho, velkého, pevného a silného, a přesto roztřeseného a bezmocného, jak v mém objetí odkrýval své nejhlubší nitro. Cítila jsem, jak se mi oči také zalévají slzami, které mi stékají do vlasů.

Po chvíli se pohnul a převalil na bok. Jeho velká dlaň mi dál spočívala na břiše.

„Dokázal jsem to, ne?“ řekl a trochu se usmál. Tvář mu teď osvětlovala hebká záře ohně.

„Dokázal,“ řekla jsem a přetáhla přes nás oba pléd. Ležela jsem s ním, spokojená, ve světle skomírajících plamenů a věčných hvězd.

2

DEN MODRÉHO VÍNA

Roger spal z čirého vyčerpání jako zabitý, navzdory tomu, že se jejich postel skládala ze dvou otrhaných prošívaných dek narychlo vyhrabaných z košíku s šitím a rozložených přes špinavé prádlo Higginsových z uplynulého týdne. Jako přikrývky jim posloužily svrchní šaty. Díky žáru rozdmýchaného ohně z jedné strany a tělesnému teplu dvou dětí a přitulené manželky z druhé to však byla příjemně teplá postel a on upadl do spánku jako vhozený do studny. Měl čas jen na kratinkou – ovšem hluboce upřímnou – modlitbu vděčnosti.

Dokázali jsme to. Díky.

Probudil se ve tmě, do vůně páleného dřeva a zápachu z čerstvě použitého nočníku, a do náhlého chladu za sebou. Večer si lehl zády k ohni, ale v noci se překulil a nyní hleděl do matné záře posledních uhlíků, jež se nacházely několik stop před jeho obličejem, krvavě rudé žilky na pozadí šedého popela a ohořelého dřeva. Sáhl za sebe: Brianna byla pryč. Na druhém konci prošívané deky se nacházela hromada, v níž nepochybně leželi Jem a Mandy. Zbytek chaty spal a vzduch byl prodchnutý těžkým oddechováním.

„Bree?“ zašeptal a pozvedl se na loket. Byla blízko – spatřil temný stín se zadkem opřeným o zeď vedle krbu. Stála na jedné noze a natahovala si punčochu. Položila na zem i druhou nohu, dřepla si k němu a prsty mu přejela přes tvář.

„Jdu s tátou na lov,“ zašeptala a sklonila se k němu. „Máma dohlédne na děti, pokud bys měl dnes něco na práci.“

„Ano. Kde jsi vzala…“ Sjel rukou po jejím boku. Na sobě měla silnou loveckou košili a volné kalhoty, hojně zašívané, pod prsty cítil hrubé stehy.

„Jsou tátovy,“ řekla a políbila ho, ve vlasech se jí zalesklo světlo z ohně. „Ještě spi. Svítat bude až za hodinu.“

Díval se, jak s botami v ruce překračuje těla na podlaze, a když tiše otevřela a opět zavřela dveře, proplížil se pokojem závan studeného vzduchu. Bobby Higgins ze spaní něco nezřetelně zamumlal a jeden z malých chlapců se posadil a jasným, překvapeným hlasem se zeptal: „Co?“ Pak zase klesl na prošívanou deku a opět usnul.

Čerstvý vzduch se vytratil v příjemném teple a chata se opět pohroužila do spánku. Roger však nikoli. Ležel na zádech a cítil mír, úlevu, vzrušení i obavy. To vše zhruba ve stejné míře.

Opravdu se jim to podařilo.

Všem. Neustále nutkavě přepočítával svou rodinu. Všichni čtyři. Jsou zde a v bezpečí.

Hlavou se mu honily útržky vzpomínek a pocitů. Nechal je plynule proudit a nesnažil se je zarazit ani zachytit víc než občasný záblesk: váhu malé zlaté cihličky ve zpocené ruce, zvednutí žaludku, když ji upustil a viděl, jak klouže po nakloněné palubě. Teplou páru nad ovesnou kaší posilněnou whisky, aby přečkal mrazivé skotské ráno. Briannu opatrně seskakující po jedné noze ze schodiště s druhou nohou zavázanou a pozvednutou. V mysli se mu nevyhnutelně vynořila slova dětské říkanky „Má paní má ochočeného chromého jeřába“.

Štiplavý pach Buckových nemytých vlasů, když se objali na molu, aby se naposled rozloučili. Studené, nekonečné, nerozlišitelné dny a noci v kymácejícím se podpalubí Constance na cestě do Charles Townu. Všichni čtyři krčící se v rohu za nákladem a ohlušení zvukem vln narážejících do trupu. Pro mořskou nemoc ani neměli hlad a byli tak unavení, že ani neměli sílu mít strach. Místo toho je hypnotizovala zvedající se hladina vody v podpalubí, sledovali, jak stoupá výš a při každém zakolébání lodi na ně šplíchá. Snažili se sdílet své ubohé tělesné teplo, aby udrželi děti naživu.

Vypustil dech, o němž ani nevěděl, že ho zadržuje, položil ruce na pevnou dřevěnou podlahu vedle svých boků, zavřel oči a nechal to ze sebe všechno sklouznout.

Nebude se ohlížet zpět. Už se rozhodli a dostali se sem. Do bezpečí.

Takže, co teď?

V této chatě už jednou žil, kdysi dávno. Předpokládal, že nyní postaví novou. Jamie mu včera večer oznámil, že půda, kterou mu guvernér Tryon věnoval, je stále jeho, zapsaná na jeho jméno.

V srdci se mu probudila jiskřička vzrušeného očekávání. Měl před sebou celý den, začátek nového života. Co by měl udělat ze všeho nejdřív?

„Tati!“ zašeptal mu do ucha hlasitě hlásek, doprovázený sprškou slin. „Tati, musím čurat!“

S úsměvem se posadil a odhrnul pláště a košile. Mandy neklidně poskakovala z nohy na nohu jako černý ptáček na pozadí stínů.

„Jistě, zlatíčko,“ odpověděl šeptem a chytil ji za teplou ulepenou ruku. „Vezmu tě do kadibudky. Snaž se na nikoho nešlápnout.“

* * *

Mandy už se seznámila se slušnou řádkou kadibudek, a tak ji tato neodpuzovala. Když však Roger otevřel dveře, z překladu se náhle spustil obrovský pavouk a houpal se mu jako olovnice pouhých pár palců před obličejem. On i Mandy zaječeli – tedy ona zaječela, on spíš jen zaskřehotal, ale přinejmenším to bylo mužné skřehotání.

Venku ještě nebylo mnoho světla, a tak byl pavouk jen černou skvrnou s náznakem nohou, ale o to byl strašidelnější. Jejich výkřiky polekaly pavouka natolik, že spěšně vyšplhal zpět po svém vláknu a do neviditelné škvírky, kterou obvykle obýval.

„Já tam nepůdu!“ prohlásila Mandy a zapřela se mu zády do nohou.

Roger její pocity sdílel, ale kdyby ji potmě vzal do křoví vedle stezky, hrozilo by, že potkají další (a možná i větší) pavouky, nebo třeba hady a netopýry, případně jedno ze zvířat, která loví za soumraku. Pumu, například… Aidan McCallum jim večer vyprávěl, jak cestou ke kadibudce narazil na pumu… cestou k této kadibudce.

„To nic není, zlatíčko.“ Sklonil se a zvedl ji. „Už je pryč. Bojí se nás a už se nevrátí.“

„Já se bojím!“

„Já vím, miláčku. Nestrachuj se, nemyslím si, že se vrátí, ale pokud ano, zabiju ho.“

„Pištolí?“ zeptala se nadějně.

„Ano,“ řekl pevně, přitiskl si ji k hrudi a přikrčil se pod překladem. Příliš pozdě si vzpomněl na Claiřin příběh o chřestýšovi na sedátku jejich kadibudky…

V tomto případě se však nestalo nic neobvyklého, až na to, že Mandy málem propadla do díry, když se ho pustila ve snaze otřít si zadek suchým kukuřičným klasem.

Navzdory rannímu chladnému vzduchu se Roger do chaty vrátil mírně zpocený a zjistil, že za jeho nepřítomnosti se Higginsovi – a Jem i Germain – probudili en masse.

Amy Higginsová ohromeně zamrkala, když jí pověděl, že Brianna odešla na lov. Jakmile však dodal, že odešla se svým otcem, její překvapený výraz se změnil v souhlasné přikývnutí, jemuž se Roger musel v duchu usmát. Byl rád, že Hřebenu stále vládne Jamieho osobnost, přestože byl tak dlouho pryč. Claire mu včera večer řekla, že se z exilu vrátili teprve minulý měsíc.

„Přišlo sem od doby, kdy jsme tu byli naposled, mnoho nových osadníků?“ zeptal se Bobbyho, když se s miskou ovesné kaše v ruce posadil na lavici vedle svého hostitele.

„Spousta,“ ujistil ho Bobby. „Přinejmenším dvacet rodin. Trochu mléka a medu, kazateli?“ Přátelsky přisunul směrem k Rogerovi hrnek medu – jako Angličan si Bobby mohl takovou rozmařilost u snídaně dovolit, nemusel jíst kaši se špetkou soli jako zocelení Skoti. „Ach, omlouvám se – měl jsem se zeptat, jsi stále ještě kazatel?“

Claire mu předchozí večer položila tu samou otázku, ale i tak ho to překvapilo.

„Ano, jsem,“ řekl a natáhl se pro džbánek mléka. Z otázky i odpovědi se mu však rozbušilo srdce.

Byl kazatelem. Jen si nebyl jistý, jak dalece je to oficiální. Jistě, víc než rok křtil, oddával a pohřbíval obyvatele Hřebenu, a ti ho považovali za kněze, což se nepochybně nezměnilo. Na druhou stranu formálně vysvěceným presbyteriánským knězem nebyl. Ne tak docela.

„Možná ty nově příchozí navštívím,“ řekl nenuceně. „Nevíš, jestli jsou mezi nimi lidé katolického či jiného vyznání?“ Byla to řečnická otázka, všichni na Hřebeni věděli, jakou víru všichni ostatní vyznávají – a ani trochu se nestyděli to nahlas rozebírat, i když ne přímo na doslech.

Amy vedle jeho misky postavila hrnek cikorkové kávy a s úlevným povzdechem se posadila k vlastní misce osolené ovesné kaše.

„Patnáct katolických rodin,“ řekla. „Dvanáct presbyteriánských a tři vyznávající Modré světlo – metodisté, že ano? Na ty by sis měl dávat pozor, kazateli. Hmm… a možná dva anglikáni… Orrie!“ Vyskočila právě včas, aby zarazila šestiletého Orrieho, který kradmo, i když nemotorně, zvedal nad hlavu plný nočník. Bylo jasné, že jej hodlá vylít na Jema, který seděl s překříženýma nohama před ohněm a rozespale mžoural očima na botu ve své ruce.

Matčin výkřik Orrieho polekal, takže nočník upustil – Jema víceméně minul, ale rozlil jeho smrdutý obsah do nově rozdmýchaného ohně. Pak se rozeběhl ke dveřím. Matka ho však okamžitě následovala a zastavila se, jen aby popadla koště. Rozzuřené gaelské výkřiky a pištivý jekot hrůzy se postupně vytrácely v dálce.

Jem, pro něhož bylo vstávání prokletím, pohlédl na prskající špínu v krbu, nakrčil nos a vstal. Chvíli se nejistě kymácel, pak se doloudal ke stolu a se zívnutím se posadil vedle Rogera.

Všichni mlčeli. Ohořelé poleno náhle v krbu puklo a vychrlilo jiskry jako poslední poznámku k neuspokojivému stavu věcí.

Roger si odkašlal.

„Člověk je však zrozen pro trápení a jiskry, aby létaly vzhůru,“ podotkl.

Bobby pomalu zamyšleně odvrátil hlavu od krbu a pohlédl na Rogera. Oči měl zarudlé od kouře a staré „M“ vypálené na jeho tváři zářilo bíle zářilo v matném světle.

„Dobře řečeno, kazateli,“ řekl. „Vítej zpět.“

* * *

Nastal den, jemuž její matka říkala den modrého vína. Byl to den, kdy vzduch i obloha byly jedno a totéž a každý nádech byl omamný. S každým krokem pod nohama šustilo kaštanové a dubové listí, jehož vůně byla tak ostrá jako borové jehličky nad hlavou. Stoupali na horu s puškami v ruce a Brianna Fraserová MacKenzieová souzněla s krajinou.

Otec jí přidržel větev jedlovce, ona se přikrčila a protáhla se kolem ní.

„Feur-milis,“ řekl a ukázal na širokou louku, která se před nimi otevřela. „Ještě si pamatuješ Gàidhlig, děvče?“

„Říkal jsi něco o trávě,“ odvětila a rychle se v duchu prohrabovala vzpomínkami. „Ale to druhé slovo neznám.“

„Sladká tráva. Tak říkáme téhle loučce. Je to dobrá pastvina, ale pro většinu dobytka je ten kopec příliš prudký a kvůli pumám a medvědům je tu nechceme celé dny nechávat bez dozoru.“

Celá louka se vlnila, jak se stříbrozelené chumáče milionů stébel trávy pohybovaly v ranním slunku. Tu a tam poletovali žlutí a bílí motýli a na vzdáleném konci pastviny se náhle ozvala rána, jak nějaký velký kopytnatec zmizel v křoví, až se za ním rozhoupaly větve.

„A jak vidím, museli by se o ni dělit,“ řekla a pokývla k místu, kde to velké zvíře zmizelo. Pozvedla obočí, aby se zeptala, zda by ho neměli pronásledovat, ale pak si uvědomila, že její otec má dobrý důvod, proč se za zvířetem nepouštět, neboť se ani nepohnul.

„Ano, to museli,“ řekl a obrátil se doprava, vydal se podél stromů, které louku lemovaly. „Ale vysoká se nepase stejně jako skot nebo ovce, přinejmenším ne, pokud je pastvina dobrá. Tamto byl starý jelen,“ dodal mimochodem přes rameno. „Ty v létě zabíjet nemusíme, je tu i lepší maso a je ho dost.“

Pozvedla obě obočí, ale beze slova ho následovala. Otočil hlavu a usmál se na ni.

„Kde je jeden, tam jich bývá touhle roční dobou obvykle víc. Laňky a malí koloušci se začínají shromažďovat do stád. Ještě ani zdaleka nenastává říje, ale jeleni na ni myslí pořád. Moc dobře ví, kde se nacházejí.“ Kývl směrem, kam jelen utekl.

Potlačila úsměv, vzpomněla si na matčiny necenzurované názory na muže a působení testosteronu. On to však zahlédl a věnoval jí napůl kajícný pobavený pohled. Věděl, na co Brianna myslí, a jí se z toho vědomí sladce sevřelo srdce.

„Ano, tvá matka se v mužích nemýlí,“ řekl a pokrčil rameny. „Nezapomínej na to, a nighean,“ dodal vážněji. Pak se otočil a nastavil tvář směrem k vánku. „Jsou nedaleko louky, ale po větru od nás, takhle se k nim nepřiblížíme. Musíme vylézt nahoru a vrátit se k nim dolů z opačné strany hřebene.“ Pak ale kývl směrem k západu, na druhou stranu louky. „Říkal jsem si však, že bychom třebas mohli nejprve navštívit mladého Iana, pokud by ti to nevadilo.“

„Nevadilo? Ani v nejmenším!“ Při zmínce o jejím bratranci pocítila vlnu potěšení. „Včera u ohně kdosi říkal, že je teď ženatý – koho si vzal?“ Byla na Ianovu manželku více než jen zvědavá, před nějakými deseti lety požádal o ruku ji, a ačkoli tak učinil ze zoufalství – a navíc to bylo naprosto směšné –, uvědomovala si, že se mu nepříčila představa ulehnout s ní na lože. Později, když už byli oba dospělí, ona vdaná a on rozvedený se svou indiánskou manželkou, oba mlčky přijali vzájemnou fyzickou přitažlivost – a zrovna tak mlčky ji zapudili z mysli.

Přesto mezi nimi přetrvávala něžná láska a Brianna doufala, že se jí Ianova neznámá manželka bude líbit.

Její otec se zasmál. „Bude se ti líbit, holka. Jmenuje se Rachel Hunterová a je to kvakerka.“

V mysli jí vytanula představa malé prostě oděné ženy se sklopenýma očima, ale její otec zahlédl pochyby v jejích očích a zavrtěl hlavou.

„Není taková, jak bys čekala. Říká vše, co má na srdci. Ian je do ní bláhově zamilovaný – a ona do něj.“

„To jsem ráda!“ Řekla to upřímně, ale i tak se na ni otec s pozvednutým obočím pobaveně podíval. Nic víc k tomu však neřekl a vykročil do rozčeřených vln voňavé trávy.

* * *

Ianova chata byla okouzlující. Ne, že by se nějak výrazně lišila od jiných horských chalup, které kdy Brianna viděla, ale stála uprostřed osikového hájku a mihotající se listy měnily sluneční svit v roztančenou hru světla a stínu, a chalupa tak získávala téměř pohádkovou atmosféru – jako by se mohla mezi stromy úplně vypařit, kdybyste odvrátili oči.

Přes plot ohrady vystrkovaly hlavu čtyři kozy a dvě kůzlata a začaly je přátelsky a burácivě vítat, nikdo se však nepřišel podívat, kdo to jde na návštěvu.

„Asi někam odešli,“ poznamenal Jamie a přimhouřil na dům oči. „Nevisí na dveřích nějaký vzkaz?“

Visel tam útržek papíru připíchnutý na dveře dlouhým trnem a na něm bylo cosi napsáno nerozluštitelným písmem, v němž Bree nakonec poznala gaelštinu.

„Je Ianova mladá manželka Skotka?“ zeptala se a zamračila se na ta slova. Ta jediná, která dokázala rozeznat, byla – myslela si – „MacCree“ a „koza“.

„Ne, tohle je od Jenny,“ řekl její otec, otřel si brýle a přelétl vzkaz očima. „Píše, že s Rachel odešly k MacCreeovým šít prošívané deky, a žádá Iana, aby podojil kozy a polovinu mléka odložil stranou na sýr, pokud se vrátí dřív než ony.“

Jako by kozy zaslechly svá jména, z ohrady se ozvalo hlasité sborové méé.

„Zřejmě nedorazil ještě ani Ian,“ podotkla Brianna. „Myslíš, že potřebují podojit hned? Asi si ještě pamatuju, jak se to dělá.“

Otec se při tom pomyšlení usmál, ale zavrtěl hlavou. „Ne, Jenny je určitě podojila před několika hodinami – vydrží až do večera.“

Do této chvíle si Brianna ledabyle myslela, že „Jenny“ je jméno najaté služebné – ale když si uvědomila, jakým tónem ho Jamie vyslovil, zamrkala.

„Jenny. Tvá sestra Jenny?“ řekla nevěřícně. „Ona je tady?“

Zatvářil se mírně překvapeně. „Ano, je tu. Prosím o prominutí, holka, ani jsem si neuvědomil, že to vlastně nevíš. Ona – počkej.“ Pozvedl ruku a upřeně se na ni zahleděl. „Ty dopisy. Napsali jsme – inu, většinou je psala Claire – ale…“

„Dostali jsme je.“ Nemohla popadnout dech. Stejně se cítila, když Roger přinesl dřevěnou skříňku, do jejíhož víka bylo vypáleno celé Jemmyho jméno, a oni ji otevřeli a našli dopisy. A tu všepohlcující úlevu, radost a zármutek, když otevřela první dopis a spatřila slova: „Jsme naživu…“

Ten samý pocit ji zaplavil nyní a zničehonic se rozplakala. Vše kolem ní se náhle rozmihotalo a rozmazalo, jako by chalupa, její otec i ona sama mohli zmizet, rozplynout se v mihotavém světle pod osikami. Trochu přidušeně vzlykla a pak ucítila, jak se jí kolem pasu ovinula otcova paže. Přitiskl si ji k sobě.

„Mysleli jsme si, že už vás nikdy nespatříme,“ zašeptal jí do vlasů, i jeho hlas byl stažený. „Nikdy, a leannan. Bál jsem se – tolik jsem se bál, že jste se nedostali do bezpečí… že jste zemřeli, všichni, ztratili se v… tamtom. A my bychom se to nikdy ani nedozvěděli.“

„Nemohli jsme vám to říct.“ Zvedla hlavu z jeho ramene a hřbetem ruky si otřela nos. „Ale vy jste to mohli říct nám. Ty dopisy… vědomí, že žijete. Chci říct…“ Znenadání se odmlčela, zamrkala, aby vyhnala slzy z očí, a spatřila, že Jamie odvrátil zrak. Také on potlačoval slzy.

„Ale my jsme nežili,“ řekl tiše. „Byli jsme mrtví. Tenkrát, když jste ty dopisy četli.“

„Ne, nebyli jste mrtví,“ řekla prudce a sevřela mu ruku. „Nepřečetla jsem všechny ty dopisy najednou. Otevírala jsem je postupně – protože dokud nějaké neotevřené zbývaly… stále jste byli naživu.“

„Na ničem z toho nezáleží, děvče,“ řekl nakonec velice tiše. Pozvedl její ruku a políbil ji na klouby, jeho teplý dech ji lehce pohladil po kůži. „Jste tady. A my také. Na ničem jiném nezáleží.“

* * *

Brianna nesla v rukou rodinnou ptáčnici a její otec měl s sebou svoji dobrou pušku. Brianna však nehodlala střílet žádné ptáky ani malou zvěř, pokud by tím mohla vystrašit nedalekou vysokou. Šli do prudkého kopce a ona zjistila, že funí a za ušima jí navzdory chladnému dni stéká pot. Její otec stoupal lehce jako kamzík, stejně jako vždycky, bez sebemenší známky únavy. K její mrzutosti si však všiml, že ona mu nestačí, a odlákal ji stranou na malou římsu.

„Nikam nespěcháme, a nighean,“ řekl a usmál se na ni. „Tady je voda.“ S očividnou zdráhavostí natáhl ruku, dotkl se její zrudlé tváře a rychle zase ucukl.

„Prosím za prominutí, děvče,“ řekl s úsměvem. „Ještě jsem si nezvykl, že jsi skutečná.“

„Vím, co tím myslíš,“ řekla tiše. Polkla, natáhla se a dotkla se jeho tváře, teplé a hladce oholené, s očima stejně šikmýma a temně modrýma, jako měla i ona sama.

„Ach,“ řekl si pro sebe a jemně si ji znovu přitáhl do náruče. Mlčky tak stáli a poslouchali křik havranů, kteří jim kroužili nad hlavou, a klokotání vody po kamení.

„Trobhad agus òl, a nighean,“ řekl a pustil ji stejně jemně, jako ji chytil. Pak ji otočil k maličkému potůčku stékajícímu trhlinou mezi dvěma skalami. Pojď se napít.

Voda byla ledová a chutnala po žule a navíc měla lehkou pachuť terpentýnu z borového jehličí.

Uhasila žízeň a právě si šplíchala vodu na zrudlé tváře, když vycítila, jak se otec prudce pohnul. Okamžitě ztuhla a upřela na něj oči. I on stál bez hnutí, ale obě oči a bradu nepatrně pozvedl směrem ke svahu nad nimi.

Tehdy spatřila – a také uslyšela – s tichým šelestem padat hlínu, která se uvolnila a ve spršce kamínků dopadla na římsu vedle její nohy. Poté následovalo ticho, přerušované pouze křikem havranů. Jsou hlasitější, pomyslela si, jako by se ti ptáci přiblížili. Něco zahlédli, napadlo ji.

Byli blíž. Jeden havran náhle slétl níž a proletěl jí znepokojivě nízko nad hlavou. Další zakrákal nad ním.

Náhle se ve skalách nad nimi ozvala prudká rána, po které Brianna málem ztratila rovnováhu. Reflexivně se chytila mladých stromků vyrůstajících ze skály a dobře že to udělala. Nad nimi se totiž v tu chvíli ozvalo žuchnutí následované klouzáním a zdánlivě ve stejném okamžiku kolem nich ve spršce hlíny a štěrku proletělo něco velkého, ve výbuchu dechu a krve se to odrazilo od římsy a pak to s hlasitým křupnutím dopadlo do křoví pod nimi.

„Požehnaný Michaeli, ochraňuj nás,“ řekl její otec gaelsky a pokřižoval se. Nahlédl do zmítajícího se křoví pod nimi – bože, ať to bylo cokoli, stále ještě to žilo – a pak nahoru.

„Weh!“ řekl ohnivý mužský hlas nad nimi. To slovo nepoznala, zato ten hlas ano. Zaplavila ji prudká radost.

„Iane!“ zavolala. Seshora se ozývalo naprosté ticho, až na havrany, kteří byli čím dál rozrušenější.

„Požehnaný Michaeli, ochraňuj nás,“ řekl gaelsky polekaný hlas a o okamžik později se na jejich úzkou římsu, na níž zřejmě bez námahy balancoval, spustil její bratranec Ian.

„Jsi to ty!“ řekla. „Iane!“

„A charaid!“ Popadl ji a pevně ji sevřel. Nevěřícně se rozesmál. „Bože, jsi to ty!“ Na okamžik se odtáhl, aby si ji dobře prohlédl a přesvědčil se na vlastní oči, pak se znovu potěšeně zasmál, políbil ji a opět ji pevně objal. Voněl po jelenici, ovesné kaši a střelném prachu a ona cítila, jak jí proti hrudi tluče jeho srdce.

Vzdáleně slyšela škrábavý zvuk, a když se pustili, uvědomila si, že se její otec spustil z římsy a nyní napůl klouže po kamenitém svahu pod ní směrem ke křoví, do něhož se zřítil ten jelen – nic jiného to být nemohlo.

Na okamžik se zastavil na okraji houštiny – křoví se stále zmítalo, ale pohyby zraněného jelena přestávaly být tak prudké – pak otec vytasil dirk a se zamumlanou gaelskou poznámkou se začal opatrně brodit křovím.

„Je to tam samý šípek,“ řekl Ian a nahlédl jí přes rameno. „Ale myslím, že to stihne včas, aby mu podřízl hrdlo. A Dhia, byla to špatná rána a já se bál, abych – ale k čertu s tím – chci říct, co tady děláte?“ Poodstoupil a přejel ji očima. Koutky úst se mu maličko pozvedly, když si povšiml jejích kalhot a vysokých kožených bot, úsměv však pohasl, když se jí opět zahleděl do tváře, nyní ustaraně. „Tvůj muž není s tebou? A co děti?“

„Ano, jsou tu,“ ujistila ho. „Roger nejspíš právě něco stlouká, Jem mu pomáhá a Mandy se mu plete. A co se týče toho, co děláme tady…“ Díky posledním událostem a radosti z opětovného shledání si dokázala nedávnou minulost vyhnat z hlavy, ale teď, když měla vše vysvětlit, se jí to celé náhle a s obrovskou silou připomnělo.

„Žádný strach, sestřenko,“ řekl Ian rychle, když spatřil její výraz. „To počká. Myslíš, že bys ještě dokázala picnout krocana? Necelé čtvrt míle daleko je jich celá banda. Kolébají se sem a tam, jako by tančili Strip the Willow na ceilidhu.“

„Snad ano.“ Zvedla zbraň, kterou si opřela o skálu, aby se mohla napít, a kterou pád jelena srazil na zem. Zkontrolovala ji a zjistila, že se při pádu posunulo křesadlo, takže ho musela narovnat. Zmítání pod srázem ustalo a ona v útržcích unášených větrem slyšela otcův hlas, odříkávající modlitbu gralloch.

„Neměli bychom raději pomoci tátovi s tím jelenem?“

„Je to jen roční jelínek, skončí s tím dřív, než bys řekla švec.“ Ian se naklonil přes okraj a zavolal dolů. „Beru Bree na krocany, a bràthair mo mhàthair!“

Dole bylo chvíli mrtvolné ticho zespodu, pak se ozvalo šustění a náhle se nad šípkovým křovím vynořila Jamieho rozvrkočená hlava. Vlasy měl uvolněné a zacuchané, tvář hluboce zarudlou a na několika místech zakrvácenou, stejně jako paže a ruce. Vypadal nespokojeně.

„Iane,“ řekl odměřeným tónem, ale hlasem tak silným, aby byl snadno slyšet přes šumění lesa. „Mac Iane… mac Iane…!“

„Vrátíme se, a pomůžeme ti pak odnést to maso!“ odvětil Ian. Vesele zamával, popadl ptáčnici, zachytil Briannin pohled a trhl bradou směrem nahoru. Shlédla dolů, ale její otec už zmizel, takže viděla jen rozhoupané křoví.

Zjistila, že už téměř ztratila své zálesácké dovednosti. Útes jí připadal nezdolatelný, zato Ian po něm vyšplhal snadno jako pavián. Po krátkém zaváhání ho následovala, byla však mnohem pomalejší, a jak šátrala po stejných chytech, které použil její bratranec, občas uklouzla a uvolnila spršku hlíny.

„Ian mac Ian mac Ian?“ zeptala se, když se vyškrábala nahoru a zastavila se, aby si z bot vysypala kamínky. Srdce jí nepříjemně tvrdě bušilo. „Je to stejné, jako když Jemovi říkám Jeremiah Alexander Ian Fraser MacKenzie, když se na něj zlobím?“

„Tak nějak,“ řekl Ian a pokrčil rameny. „Ian, syn Ianův, syn Ianův… chce tím naznačit, že jsem ostudou svých předků, víš?“ Na sobě měl otrhanou špinavou kalikovou košili, které ale odtrhl rukávy, takže na oblině jeho obnaženého hnědého ramene uviděla velkou bílou jizvu ve tvaru čtyřcípé hvězdy.

„Co se ti stalo?“ řekla a kývla na ni. Pohlédl na jizvu, nedbale to odmávl a zamířil na malý hřeben.

„Nic moc,“ řekl. „Nějaký abenacký parchant mě střelil šípem, u Monmouthu. Denny mi ho o pár dní později vyřízl – tedy Denzell Hunter,“ dodal, když spatřil její nechápavý výraz. „Rachelin bratr. Je to doktor, jako tvoje máma.“

„Rachel!“ vykřikla. „Tvoje manželka?“

Na tváři se mu rozlil široký úsměv.

„To je,“ řekl prostě. „Taing do Dhia.“ Pak rychle pohlédl na ni, aby se přesvědčil, že mu rozuměla.

„‚Díkybohu‘ si stále pamatuju,“ ujistila ho. „A mnoho jiného. Roger většinu plavby ze Skotska strávil tím, že nám osvěžoval Gàidhlig. Táta mi říkal, že Rachel je kvakerka?“ Vyslovila to jako otázku a natáhla krok, aby překročila kamínky v malém potůčku.

„Ano, to je.“ Ian upíral oči na kameny, ale připadalo jí, že teď promluvil s menší radostí a hrdostí než před okamžikem. Nechala to však být.

Pokud měli nějaké neshody – a nedovedla si představit, jak by je mohli nemít, vzhledem k tomu, co věděla o svém bratranci a co si myslela, že ví o kvakerech –, teď nebyla vhodná chvíle je rozebírat.

Iana však tyto úvahy nezastavily.

„Ze Skotska?“ řekl a otočil hlavu, aby se ohlédl přes rameno. „Kdy?“ Pak se náhle zachmuřil, když si uvědomil dvojznačnost své otázky. Naznačil gestem omluvu a nechal tu otázku plavat.

„Z Edinburghu jsme odjeli v březnu,“ rozhodla se pro tu nejjednodušší odpověď. „Zbytek ti povím později.“

Přikývl a nějakou dobu šli mlčky. Občas kráčeli vedle sebe, jindy šel Ian první, sledovali zvířecí stezky nebo se stočili vzhůru, aby obešli hustý podrost. Následovala ho ráda, protože si ho tak mohla pozorně prohlížet, aniž by se pod jejím zkoumavým pohledem cítil trapně.

Změnil se – to však nebylo žádným překvapením. Stále byl vysoký a štíhlý, ale nyní zocelený, už z něj vyrostl skutečný muž, pod kůží na pažích se mu jasně rýsovaly pevné svaly. Tmavé vlasy měl teď temnější, zapletené, svázané proužkem kůže a ozdobené velice čerstvě vyhlížejícími krocaními pery připevněnými v copu. Pro štěstí? přemýšlela. Nad útesem sebral ze země luk a toulec, které tam předtím odložil, a toulec se mu nyní jemně pohupoval na zádech.

Avšak výraz urostlého muže se nezračí jen v jeho tváři, pomyslela si pobaveně. Ale také v jeho údech a kloubech, překvapivě v kloubech jeho boků a zápěstí. / Je v jeho chůzi, držení krku, ohýbání pasu a kolen – šaty ho neskryjí. Ta báseň jí vždy připomínala Rogera, ale nyní zahrnovala i Iana a jejího otce, přestože byli všichni tři úplně jiní.

Jak tak stoupali výš, les prořídl a zvedl se čerstvý vánek. Ian se zastavil a přivolal ji drobným pohybem prstů k sobě.

„Slyšíš je?“ vydechl jí do ucha.

Slyšela je a na zádech ji příjemně zamrazilo. Malé, ostré štěkavé zvuky, skoro jako psí. A o kus dál jakési přerušované vrnění, něco mezi velkou kočkou a malým motorem.

„Měla by sis sundat punčochy a potřít si nohy hlínou,“ zašeptal Ian a ukázal na její vlněné punčochy. „Ruce a obličej taky.“

Přikývla, opřela si zbraň o strom a smetla suché listí z kusu země dost vlhké na to, aby si ji mohla vetřít do kůže. Ian, jehož vlastní kůže byla téměř tak tmavá jako jeho jelenice, žádné takové maskování nepotřeboval. Tiše poodstoupil, zatímco si pomazávala ruce a tváře, a když vzhlédla, chvíli ho nemohla najít.

Pak se ozvala řada zvuků, jako když někdo mává sem a tam vrzajícími dveřmi, a pak Iana náhle spatřila. Stál nehnutě jako socha za ambroní rostoucí asi tak padesát stop od ní.

Na chvíli se zdálo, jako by les umřel, tiché škrábání a šustění listí ustalo. Pak se ozvalo rozzlobené hudrování a ona co nejpomaleji otočila hlavu. Spatřila krocana, který vystrčil světle modrou hlavu z trávy a ostře se rozhlížel ze strany na stranu, až se mu rozkývaly rudé laloky. Vyhlížel svého soka.

Pohlédla na Iana, který měl ruce přitisknuté k ústům, ale nehýbal se a byl úplně potichu. Zadržela dech a pohlédla zpět na krocana, který znovu hlasitě zahudroval – tentokrát mu v dálce odpověděl další krocan. Krocan, jehož sledovala, se za tím zvukem otočil, pozvedl hlavu a vyštěkl. Na chvíli se zaposlouchal a pak se zanořil zpět do trávy. Podívala se úkosem na Iana. Ten zaznamenal její pohyb a jen nepatrně zavrtěl hlavou.

Čekali celých šestnáct nádechů – počítala je – a pak Ian znovu zahudroval. Krocan se vynořil z trávy a přešel přes otevřený prostor posetý listím. V očích měl krev, peří na hrudi načepýřené a ocas roztažený a rozvibrovaný. Na okamžik se zastavil, aby les mohl obdivovat jeho vznešenou krásu, a pak se začal pomalu naparovat sem a tam. Vydával při tom drsné, agresivní volání.

Pohybovala jen očima a přejížděla pohledem z krocana k Ianovi, který sladil vlastní pohyby s pohyby krocana, stáhl si luk z ramene, ztuhl, vytáhl si šíp, znovu ztuhl, a když se pták naposled otočil, konečně šíp založil.

Tedy, měl se otočit naposled. Ian natáhl luk a v tom samém pohybu vypustil šíp. Náhle však vydal překvapené, velice lidské vyjeknutí, když se ze stromu nad ním spustil velký temný předmět. Trhl sebou dozadu, neboť mu na hlavě málem přistála krůta. Brianna viděla, že krůta má peří vyděšeně načepýřené a utíká s nataženým krkem přes prostranství ke zrovna tak vystrašenému krocanovi, který si v šoku přitiskl peří k tělu.

Reflexivně popadla ptáčnici, zvedla ji k oku a vystřelila. Minula a oba krocani zmizeli v kapradí, přičemž vydávali zvuky podobné kladívku bušícímu do dřevěného špalku.

Ozvěna utichla a listí na stromech opět začalo šustit. Pohlédla na svého bratrance, ten se podíval na svůj luk a pak přes otevřený prostor na místo, kde mezi dvěma kameny absurdně trčel jeho šíp. Podíval se na Briannu a oba dva vyprskli smíchy.

„No dobrá,“ prohlásil filozoficky. „Tohle máme za to, že jsme nechali strýčka Jamieho, aby sbíral šípky sám.“

* * *

Brianna vytřela hlaveň a po čerstvé várce broků do ní zarazila chumáč ucpávky.

„Mrzí mě, že jsem minula,“ řekla.

„Proč?“ Ian se na ni překvapeně podíval. „Když jsi na lovu, máš štěstí, pokud trefíš jednou z deseti. To sama dobře víš. A krom toho, i já jsem minul.“

„Jen proto, že ti na hlavu spadla krůta,“ řekla, ale zasmála se. „Je ten šíp zničený?“

„Jo,“ řekl a ukázal jí zlomený dřík, který vytáhl z kamení. „Ale hlavici má ještě dobrou.“ Strhl ostrou železnou hlavici a schoval si ji do taštice, dřík odhodil a pak se postavil. „Určitě budeme mít ještě příležitost si na ně vystřelit, ale – co se děje, děvče?“

Pokusila se zarazit nabiják na své místo, ale netrefila se a ten odletěl pryč.

„Jak se tomu říká, když jsi tak rozrušený, že nedokážeš trefit jelena – jelení horečka?“ zeptala se, aby to zlehčila, a šla nabiják sebrat. „Takže tohle bude krocaní horečka, předpokládám.“

„Jo,“ řekl a usmál se, ale pohledem sledoval její ruce. „Kdy jsi ze zbraně vystřelila naposled, sestřenko?“

„Není to tak dávno,“ odpověděla příkře. Nečekala, že se to vrátí. „Možná šest, sedm měsíců.“

„A co jsi lovila tenkrát?“ zeptal se s hlavou nakloněnou na stranu.

Pohlédla na něj, rozhodla se, opatrně zastrčila nabiják na své místo a pak se k němu otočila.

„Bandu chlapů, kteří se skrývali v mém domě a čekali, aby mě mohli zabít a unést mé děti,“ řekla. Ta slova, jakkoli byla strohá, zněla směšně a melodramaticky.

Zvedl své husté obočí vzhůru.

„A dostala jsi je?“ Jeho tón byl tak zaujatý, že se navzdory vzpomínkám rozesmála. Zrovna tak se mohl ptát, jestli ulovila velkou rybu.

„Ne, bohužel. Ale prostřelila jsem jim gumu u auta a taky jedno okno svého domu. Je jsem netrefila. Ale na druhou stranu,“ dodala s předstíranou nenuceností, „oni zase nedostali mě ani mé děti.“

Přikývl. Přijal její vyprávění tak věcně, že by ji to – u jakéhokoli jiného muže – zaskočilo.

„Takže proto jste tady, že?“ Rozhlédl se, téměř nevědomky, jako by v lese hledal možné nepřátele, a ona se zamyslela, jaké by to bylo žít s Ianem a nikdy nevědět, jestli mluví se Skotem nebo Mohawkem – a v tuhle chvíli byla opravdu zvědavá na Rachel.

„Převážně ano,“ odpověděla. Zachytil její tón a ostře se na ni podíval, ale opět přikývl.

„Vrátíš se tedy, abys je zabila?“ Řekl to vážně a ona musela vynaložit značné úsilí, aby znovu potlačila vztek, který se propaloval jejím tělem, kdykoli pomyslela na Roba Camerona a jeho zatracené komplice. Nyní se jí ruce neroztřásly ze strachu nebo prožitého záblesku minulosti, ale ze vzpomínky na všepohlcující nutkání zabíjet, které ji ovládlo, když se dotkla spoušti.

„Kéž by,“ odpověděla krátce. „Ale nemůžeme. Fyzicky to nejde.“ Mávla rukou, aby to zaplašila. „Řeknu ti to později, ještě jsme o tom nemluvili ani s mámou a tátou. Dorazili jsme teprve včera večer.“ Jako při vzpomínce na dlouhou a strastiplnou cestu horskými průsmyky náhle široce zívla.

Ian se zasmál, zavrtěl hlavou a zamrkal.

„Neříkal táta, že máš miminko?“ zeptala se ho a rozhodně změnila téma.

Široký úsměv se vrátil.

„Mám,“ řekl a tvář se mu rozzářila takovou radostí, že se usmála i ona. „Mám maličkého synka. Ještě nemá opravdové jméno, ale říkáme mu Oggy. To je zkratka pro Oglethorpea,“ vysvětloval a viděl, jak se jí koutky úst roztahují ještě víc. „Pobývali jsme v Savannah, když jí začalo růst bříško. Nemůžu se dočkat, až ho uvidíš!“

„Ani já ne,“ řekla, ačkoli jí spojitost mezi Savannah a jménem Oglethorpe unikala. „Neměli bychom…“

Přerušil ji vzdálený zvuk a Ian okamžitě vyskočil na nohy a začal se rozhlížet.

„To byl táta?“ zeptala se.

„Myslím, že jo.“ Ian jí podal ruku, vytáhl ji na nohy a téměř v tom samém pohybu zvedl luk. „Poběž!“

Popadla nyní čerstvě nabitou zbraň a rozběhla se nehledě na křoví, kameny, větve stromů, potoky a vše ostatní. Ian se proplétal lesem rychle jako had a ona si razila cestu za ním, lámala přitom větve a rychle si přejížděla rukávem přes obličej, aby si otřela oči.

Ian se dvakrát náhle zastavil, a když se hnala kolem něj, chytil ji za paži. Společně stáli, poslouchali a snažili se přitom uklidnit rozbušené srdce a prudký dech na dost dlouho, aby zaslechli cokoli přes šumění lesa.

Poprvé po zdánlivě nekonečných minutách přes vítr zaslechli krátký kvičivý zvuk, přecházející do bručení.

„Prase?“ zeptala se mezi lapáním po dechu. Divoká prasata mohou být velká a velice nebezpečná.

Ian zavrtěl hlavou a polkl.

„Medvěd,“ řekl, zhluboka se nadechl, chytil ji za ruku a donutil ji k běhu.

Když se zastavili podruhé, aby se zorientovali, neslyšeli vůbec nic.

„Strýčku Jamie!“ vykřikl Ian, jakmile popadl dech. Nic. Brianna zařvala: „Tati!“ tak hlasitě, jak jen mohla – na té majestátní hoře to však byl žalostný a nepatrný zvuk. Čekali, křičeli a zase čekali – a po posledním výkřiku a tichu se znovu rozběhli. Ian ji vedl zpět k šípkovému křoví a mrtvému jelenovi.

Klopýtavě se zarazili na útesu nad strží, hruď se jim zvedala, jak lapali po vzduchu. Brianna sevřela Ianovi paži.

„Něco tam dole je!“ Křoví se třáslo. Ne tolik, jako když se tam ve smrtelných křečích zmítal jelen, ale rozhodně se chvělo přerušovanými pohyby něčeho mnohem většího, než byl Jamie Fraser. Ze svého místa jasně slyšela bručení a slintání, trhání šlach a lámání kostí… a žvýkání.

„Ach Kriste,“ vzdychl Ian tiše, ale ani zdaleka ne dost tiše a Brianna v hrudi pocítila vlnu černých mrákot hrůzy. Navzdory tomu si naplnila plíce vzduchem a ještě jednou zařvala: „Tati!“

„Jo, tak teď se ukážete,“ ozval se hluboký rozhněvaný skotský hlas kdesi pod jejich nohama. „Doufám, že neseš krocana do kotle, holka, protože dneska žádnou zvěřinu mít nebudeme.“

Položila se na zem, svěsila hlavu přes okraj útesu a hlava se jí zatočila úlevou, když pouhých deset stop pod sebou spatřila svého otce. Stál na úzké římse, na niž ji prve dovedl. Když ji uviděl nad sebou, zachmuřená tvář se mu uvolnila.

„Takže jsi v pořádku, děvče?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla, „ale krocany nemáme. Co se ti proboha stalo?“ Byl rozcuchaný, poškrábaný, tvář i paže měl poseté skvrnami a stružkami zaschlé krve a na rukávu mu zela velká trhlina. Pravou nohu měl holou a lýtko celé zakrvácené. Shlédl dolů z římsy a opět se zamračil.

„Dia gam chuideachadh,“ řekl a trhl bradou k nepokoji pod sebou. „Zrovna jsem Ianova jelena stáhl z kůže, když ten chlupatý tlustý ďábel vylezl z křoví a sebral mi ho.“

„Cachd,“ řekl krátce Ian se slyšitelným odporem. Dřepěl vedle Brianny a prohlížel si šípkové křoví. Na chvíli přestala sledovat svého otce a zahlédla v křoví něco opravdu velkého a černého. Na čemsi to soustředěně pracovalo, zatímco křoví praskalo a třáslo se, jak zvíře trhalo jelena na kusy. Pak v listoví spatřila jednu ztuhlou, chvějící se nohu s kopytem.

Pohled na medvěda, jakkoli krátký, ji zaplavil adrenalinem natolik, až se jí sevřelo celé tělo a zatočila hlava. Dýchala zhluboka, jak to jen šlo, a cítila, jak jí po zádech stéká pot a ruce jí na kovové zbrani vlhnou.

Vzpamatovala se právě včas, takže slyšela, jak se Ian Jamieho ptá, co se mu stalo s nohou.

„Kopl jsem ho do tváře,“ odvětil Jamie krátce a s odporem se ohlédl ke křoví. „Urazil se a pokusil se mi ukousnout nohu, ale dostal jen botu.“

Ian se vedle ní lehce zatřásl, ale moudře se nezasmál.

„Ano. Chceš pomoct nahoru, strýčku?“

„Nechci,“ odvětil Jamie příkře. „Čekám, až ten mac na galladh odejde. Má moji pušku.“

„Aha,“ řekl Ian, čímž řádně uznal závažnost situace. Briannin otec měl vynikající zbraň, dlouhou pušku z Pensylvánie, jak jí řekl. Zřejmě byl připravený čekat, jakkoli dlouho bude třeba – a pravděpodobně byl mnohem tvrdohlavější než ten medvěd, pomyslela si a v duchu se nad tím pousmála.

„Klidně můžete jít,“ řekl Jamie a vzhlédl k nim. „Nejspíš to chvíli potrvá.“

„Možná bych ho odsud mohla střelit,“ nabídla Bree a odhadovala přitom vzdálenost. „Nezabiju ho, ale pořádná dávka broků by ho mohla přimět k odchodu.“

Její otec si místo odpovědi skotsky odfrkl a mávl na ni, aby ji zarazil.

„Ani to nezkoušej,“ řekl. „Mohla bys ho leda tak rozzuřit – a pokud já dokážu slézt dolů, tak ta bestie určitě dovede vylézt nahoru. Tak ať už jste pryč, začíná mě bolet za krkem z toho, jak musím zaklánět hlavu.“

Bree úkosem pohlédla na Iana, který nepatrně přikývl a tím uznal její neochotu odejít a zanechat otce bez boty na římse ani ne dvacet stop od hladového medvěda.

„Chvíli ti budeme dělat společnost,“ oznámil – a než Jamie mohl něco namítnout, chytil se Ian pevné borovičky a zhoupl se dolů na útes, kde palci v mokasínech našel oporu.

Brianna následovala jeho příkladu, předklonila se, pustila ptáčnici do otcových rukou a pak také slezla dolů, i když pomaleji.

„Překvapuje mě, že ses do něj nepustil svým dirkem, strýčku Jamie,“ řekl Ian. „Neříkají ti snad Tuskarorové Zabiják medvědů?“

Bree potěšilo zjištění, že Jamie opět našel svůj duševní klid a věnoval Ianovi jen lítostivý pohled.

„Copak jsi nikdy neslyšel, že muži s věkem nabývají moudrosti?“ otázal se.

„Ano,“ odvětil Ian a zatvářil se zmateně.

„Inu, když nezmoudříš, nejspíš nezestárneš,“ řekl Jamie a opřel zbraň o stěnu útesu. „A já jsem dost starý, abych věděl, že s medvědem se nemám rvát o jelení mršinu, když mám jen dirk. Nemáš něco k snědku, děvče?“

Brianna téměř zapomněla, že má přes rameno přehozený pytlík. Nyní si ho sundala, sáhla dovnitř a vytáhla malý balíček bannocků a sýra, které jim poskytla Amy Higginsová.

„Posaď se,“ řekla a podala ho otci. „Chci se ti podívat na nohu.“

„Není to zlé,“ namítl. Buď byl ale tak hladový, že se nechtěl hádat, nebo se prostě naučil přijímat nevyžádanou lékařskou péči její matky, neboť se posadil a natáhl zraněnou nohu.

Opravdu to nebylo zlé, ale v lýtku měl hlubokou bodnou ránu a vedle ní několik dlouhých škrábanců. Ty pocházely nejspíš z toho, jak spěšně vytrhl nohu z medvědí tlamy, pomyslela si a při té představě se jí udělalo nevolno. Kromě kapesníku u sebe nic použitelného neměla, a tak ho namočila do ledové vody ze stružky, která stékala po útesu, a co nejlépe mu ránu vymyla.

Při otírání a oplachování přemýšlela, jestli člověk může z medvědího kousnutí dostat tetan. Před odjezdem nechala obě své děti řádně naočkovat – včetně vakcíny proti tetanu – ale jak dlouho ochrana proti tetanu vydrží? Deset let? Tak nějak.

Z bodné rány stále vytékala krev, ale už pomaleji. Vyždímala hadřík a pevně mu ho uvázala kolem lýtka.

„Tapadh leat, a gràidh,“ řekl a usmál se na ni. „Tvoje matka by to nesvedla lépe. Tady.“ Podal jí dva bannocky a kousek sýru a ona se opřela zády o útes mezi ním a Ianem. Překvapilo ji, že má skutečně velký hlad, a ještě víc ji překvapilo, jak ji vůbec netrápí skutečnost, že si klidně povídají nedaleko velkého masožravého zvířete, které by je nepochybně dokázalo všechny zabít.

„Medvědi jsou líní,“ řekl jí Ian, když postřehl, kam se dívá. „Když tam dole má dobrého jelena, nebude se snažit vydrápat sem nahoru, aby si obstaral – nebo je to medvědice, strýčku? – malou svačinku. A když už jsme u toho,“ – předklonil se a oslovil Jamieho – „sežral ti tu botu?“

„Raději jsem se tam nezdržoval, abych to zjišťoval,“ řekl Jamie, kterému už jídlo zlepšilo náladu. „Ale doufám, že nesežral. Přece jen, když tam má hromadu kouřících jeleních vnitřností, proč by se obtěžoval s kouskem staré kůže? Medvědi nejsou hloupí.“

Ian přikývl a znovu se opřel o útes, ramena si přitom jemně otřel o sluncem zahřátý kámen.

„Takže, sestřenko,“ obrátil se na Briannu. „Chtěla jsi mi vyprávět, jak jste se vrátili domů. Vzhledem k tomu, že tu asi nějakou dobu budeme…“ Kývl směrem ke zvukům trhaného masa a žvýkání, které se nyní rytmicky ozývaly pod nimi.

Náhle se jí zvedl žaludek, a když jí otec pohlédl do tváře, poplácal ji po koleni.

„Neznepokojuj se, a leannan. Času dost. Možná to raději budeš všem vyprávět, až s tebou bude Roger Mac.“

Na okamžik zaváhala. Mnohokrát si představovala, jak to bude svým rodičům celé vysvětlovat, představovala si, že to bude líčit s Rogerem po boku, že se budou střídat… Když ale zahlédla otcův pátravý pohled, došlo jí, že by před Rogerem nedokázala svou část vyprávět upřímně – ani jemu to nevyprávěla celé, když ho znovu našla. Stačilo jí, jak se rozzuřil nad těmi podrobnostmi, o něž se podělila.

„Ne,“ řekla pomalu. „Můžu vám to vyprávět teď. Přinejmenším svou část.“ Poslední drobky bannocku zapila studenou vodou z dlaně a pustila se do vyprávění.

Ano, její matka se vyzná v mužích, pomyslela si, když spatřila Ianovu sevřenou pěst na koleni a uslyšela tiché, bezděčné zavrčení svého otce, poté co zmínila, jak ji Rob Cameron zahnal do kouta ve studovně v Lallybrochu. Nevyprávěla jim, co jí řekl, jak hrubě jí vyhrožoval a rozkazoval – ani že si na jeho rozkaz svlékla džíny a pak ho tou těžkou látkou šlehla přes obličej, načež ho uhodila a srazila k zemi. Zmínila však, jak ho praštila do hlavy dřevěnou truhličkou na dopisy a to oba dva ocenili spokojeným hmf.

Pak své vyprávění přerušila a zeptala se otce: „Kde se ta truhlička vůbec vzala? Roger ji našel v garáži svého adoptivního otce – to je místo, kde parkuješ své auto, chci říct –“ dodala, když viděla zmatek v Jamieho tváři. „To neřeš, je to něco jako kůlna. Ale přemýšleli jsme, kam jsi ji dal ty.“

„Inu, tohle ti vrtá hlavou?“ Jamieho tvář se mírně uvolnila. „Roger Mac mi vyprávěl, že jeho otec byl kněz a po mnoho let žil na své faře v Inverness. Truhličky jsme vyrobili tři – nezapomínej, že to dalo dost práce, než jsme sepsali tři kopie všech dopisů – a já jsem je nechal zapečetit a odeslal je do tří různých bank v Edinburghu s pokynem, aby toho a toho roku každou z těch skříněk odeslali reverendu Wakefieldovi na faru v Inverness. Doufali jsme, že alespoň jedna z nich dorazí na své místo. Na každou jsem zapsal Jemmyho plné jméno. Doufal jsem jsem, že vy to pochopíte, ale nikoho jiného nenapadne, o co se jedná. Ale pokračuj – takže jsi toho Camerona praštila truhličkou a pak…?“

„Neztratil vědomí úplně, ale podařilo se mi proklouznout kolem něj na chodbu. Utíkala jsem k věšáku, co tam stál – není to takový, jako mají tví rodiče,“ řekla Ianovi a pak si vzpomněla, co se psalo v jednom z posledních dopisů. „Ach bože! Tvůj otec, Iane… tolik mě to mrzí!“

„No, jo,“ řekl a sklonil oči. Sevřela mu předloktí, on svou velkou dlaň položil na její a pevně ji stiskl. „To je dobré, a nighean. Občas ho cítím u sebe. A strýček Jamie dovezl ze Skotska moji mámu – ach Ježíši.“ Zarazil se a pohlédl na ni rozšířenýma očima. „Ona ani neví, že jsi tady!“

„Brzy se to dozví,“ podotkl Jamie podrážděně. „Povíš mi, co se ksakru stalo tomu padouchovi Cameronovi?“

„Ne dost,“ odvětila ponuře a dokončila svůj příběh, do kterého zahrnula i Cameronovy spoluspiklence a přestřelku v O. K. Corralu.

„A tak jsem sbalila Jema a Mandy a odjeli jsme do Kalifornie – to je na druhé straně Ameriky –, abych si rozmyslela, co udělám. Nakonec jsem se rozhodla, že nemám jinou možnost, než se pokusit najít Rogera – zanechal mi dopis, v němž mi psal, že je ve Skotsku a v jaké době. A tak jsme to udělali a…“ Široce mávla směrem k okolní divočině. „Tak jsme tady.“

Jamie se zhluboka nadechl nosem, ale neřekl nic. Ani Ian ne, ačkoli krátce přikývl, jakoby sám pro sebe. Briannu přítomnost obou příbuzných zvláštně uklidňovala, ulevilo se jí, že jim to odvyprávěla a svěřila jim své obavy. Už dlouhou dobu se necítila tak chráněná.

„Už odchází,“ řekl Ian náhle a ona se podívala stejným směrem jako on. Spatřila, jak se šípkové křoví divoce zavlnilo, když se jím pomalu kolébal pryč obrovský medvěd. Ian vstal a nabídl Brianně ruku.

Vytáhla se do plné výšky, zapotácela se a protáhla si končetiny. Cítila v duši takový klid, že téměř přeslechla, co říká její otec, který vstával za ní.

„Cože?“ zeptala se a otočila se k němu.

„Řekl jsem, že je v tom ještě jedna věc, že ano?“

„Ještě jedna?“ zeptala se a pousmála se. „Copak už toho nebylo dost?“

Jamie vydal hrdelní skotský zvuk, napůl omluvu, napůl varování.

„Ten Robert Cameron,“ řekl. „Říkala jsi, že si nejspíš přečetl naše dopisy.“

Brianně začala po páteři pomalu stékat stružka ledového potu.

„Ano.“ Pocit klidného bezpečí se zčistajasna vypařil.

„Takže ví o jakobitském zlatu, které jsme schovali k whisky, a také ví, kde jsme. A pokud to ví on, tak to vědí i jeho přátelé. On sám možná přes kameny cestovat nemůže, ale třebas zná někoho, kdo to dovede.“ Jamie na ni upřel modré oči. „Dřív nebo později vás někdo přijde hledat.“

3

RUSTIKÁLNÍ, VENKOVSKÉ A VELICE ROMANTICKÉ

Slunce sotva vstalo, ale Jamie už byl dávno pryč. Krátce jsem se probudila, když mě políbil na čelo a zašeptal, že jde s Briannou na lov, pak mě políbil na rty a vypařil se do mrazivé temnoty. Pak jsem ale znovu usnula a znovu jsem se vzbudila o dvě hodiny později v teplém hnízdečku ze starých prošívaných dek – daru od Crombiových a Lindsayových –, které nám sloužily místo postele, a posadila jsem se s překříženýma nohama jen ve spodničce. Prsty jsem si z vlasů vyčesávala listí a trávu a užívala si vzácný pocit pomalého probuzení, a ne toho tolikrát prožitého pocitu, že vás právě vystřelili z děla.

S příjemným vzrušením jsem předpokládala, že až bude dům obyvatelný a MacKenzieovi spolu se synem Ferguse a Marsali, Germainem, a s Fanny, osiřelou dívkou, jež s námi zůstala po příšerné smrti své sestry, budou všichni bydlet uvnitř, rána budou úplně jiná. Ze všeho nejvíc budou asi připomínat exodus netopýrů z jeskyně Carlsbad, který jsem jednou viděla ve zvláštním pořadu Disneynature. Prozatím však byl svět zářivý a plný klidu.

Z vlasů mi vypadla zářivě červená beruška a přistála mi na spodničce, což mě ze zamyšlenosti prudce vytrhlo. Vyskočila jsem, sklepla toho broučka do dlouhé trávy u velké klády a odešla jsem do křoví pro trochu soukromí. Vynořila jsem se se svazkem čerstvé horské máty. V kbelíku zůstalo vody tak akorát na to, abych si mohla uvařit čaj. Mátu jsem proto odložila na rovnou plošku, kterou Jamie otesal na konci obrovského vyvráceného topolu a která nám sloužila jako pracovní stůl a místo pro přípravu jídla, a odešla jsem rozdělat oheň a usadit mezi začernalé kameny konvici.

Na vzdáleném konci mýtiny pode mnou stoupala z komína Higginsových tenká spirála kouře jako had z košíku zaklínače; někdo přiložil i na jejich oheň.

Kdo mě dnes navštíví jako první? Možná Germain; minulou noc spal v chatě Higginsových s Jemmym – ale ten není o nic víc ranní ptáče než já. Fanny byla docela daleko, s vdovou Donaldsonovou a její obrovskou snůškou dětí; ta přijde později.

Bude to Roger, pomyslela jsem si, a ucítila jsem, jak mi pookřálo srdce. Roger a vnoučata.

Plameny olizovaly boky plechové konvice. Nadzvedla jsem víko a vhodila jsem dovnitř velkou hrst rozdrcených mátových listů – poté co jsem stonky důkladně zatřásla, abych shodila případné černé pasažéry. Zbytek jsem svázala kouskem provázku a přidala jsem ho k ostatním bylinkám zavěšeným pod stříškou mé improvizované ordinace. Ta se skládala ze čtyř tyčí, jež podpíraly mřížku zakrytou větvemi jedlovce poskytujícími stín a přístřeší. Měla jsem dvě stoličky – jednu pro sebe a jednu pro pacienta – a malý, hrubě vyrobený stolek, na nějž jsem si mohla odložit nástroje, které jsem potřebovala mít po ruce.

Jamie vedle přístřešku vybudoval i plátěný stan, který mohl pacientovi v případě potřeby zajistit soukromí a v němž jsem v soudcích, sklenicích a truhlách uchovávala potraviny a léky, aby se k nim nedostali mývali.

Bylo to rustikální, venkovské a velmi romantické místo. Sice se spoustou hmyzu, ušmudlanými kotníky, vystavené na milost rozmarům počasí a s občasným neodbytným pocitem za krkem, který vás varuje, že si vás právě měří něco, co by vás chtělo sežrat, ale i tak.

Roztouženě jsem pohlédla na nové základy.

Dům bude mít dva krásné krby z místního kamene; jeden už byl napůl postavený a stál pevně jako monolit uprostřed dřevěných trámů, které se brzy – jak jsem doufala – promění v naši kuchyň a jídelnu. Jamie mě ujistil, že postaví stěny velkého pokoje a dočasně nad něj připevní plátěnou střechu, abychom mohli opět spát i vařit doma. A zbytek domu…

To by mohlo záviset na jakýchkoli velkolepých plánech, které on a Brianna předchozí večer během svého rozhovoru zplodili. Mlhavě jsem si vybavovala divoké poznámky o betonu a vnitřním potrubí, o nichž jsem doufala, že nezakoření, přinejmenším ne do té doby, než budeme mít střechu nad hlavou a pod nohama podlahu. Na druhou stranu…

Zvuky na stezce pode mnou mě upozornily, že už dorazila společnost, již jsem očekávala. Alespoň budeme mít další dva páry zkušených a schopných rukou, které pomohou se stavbou.

Na dohled se objevila Jemova rozcuchaná hlava. Když mě spatřil, zazubil se od ucha až k uchu.

„Babi!“ vykřikl a vytasil poněkud potrhanou kukuřičnou placku. „Přinesli jsme ti snídani!“

* * *

Přinesli mi snídani, na mé současné poměry velmi bohatou: dvě čerstvé kukuřičné placky, grilované masové placky zabalené mezi vrstvami lopuchových listů, vařené vejce, dosud horké, a na dně skleničky čtvrt palce Amyiny loňské borůvkové marmelády.

„Paní Higginsová říká, abys jí prázdnou sklenici poslala zpět,“ informoval mě Jemmy, když mi ji podal. Sklenici však věnoval jen polovičatou pozornost, její zbytek upíral na velkou kládu, kterou předchozí noc zakrývala tma. „Páni! Co je to za strom?“

„Topol,“ řekla jsem a při prvním ukousnutí z masové placky jsem v rozkoši zavřela oči. Velká kláda byla zhruba šedesát stop dlouhá. Byla o dost delší, ale Jamie z horní části ořezal dřevo na stavbu a na oheň. „Tvůj dědeček říká, že než spadl, byl nejspíš víc než sto stop vysoký.“

Mandy se snažila na kládu vylézt; Jem jí jemně pomohl a pak se sklonil, aby se podíval podél celé délky klády. Z velké části byla hladká a bledá, ale na několika místech byla podrápaná a zbývaly na ní kousky kůry a maličké lesíky prašivek a mechu.

„Spadl za bouře?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Do koruny uhodil blesk, ale nevím, jestli to byla ta samá bouře, která ho srazila k zemi. Možná po zásahu blesku uschl a pak ho další velká bouře porazila. Takhle jsme ho našli, když jsme se vrátili na Hřeben. Mandy, dávej pozor!“

Vyškrábala se na nohy a přecházela po kládě s rozpaženýma rukama jako gymnastka, jednu nohu kladla opatrně před druhou. Kláda měla v tom místě dobrých pět stop v průměru, takže na ní bylo místa víc než dost, ale Mandy by se mohla tvrdě uhodit, kdyby z ní spadla.

„Tady, zlatíčko.“ Roger, který si se zájmem prohlížel staveniště, přišel a z klády ji sundal. „Co kdybys šla s Jemem nasbírat babičce dříví? Pamatujete si, jak vypadá dobré dřevo na oheň?“

„Ano, samozřejmě.“ Jem se dmul pýchou. „Ukážu jí, jak na to.“

„Já to umím taky!“ řekla Mandy a probodla ho pohledem.

„Musíš si dávat pozor na hady,“ sdělil jí.

Znovu se rozzářila a na hněv už zapomněla. „Chci vidět hada!“

„Jeme…“ začal Roger, ale Jemmy protočil panenky.

„Já vím, tati,“ řekl. „Když najdu malého, dovolím jí si na něj sáhnout, pokud to tedy nebude chřestýš nebo ploskolebec.“

„Ježíši,“ zamumlal Roger a díval se, jak ruku v ruce odcházejí.

Polkla jsem poslední sousto kukuřičné placky, olízla si z koutku úst borůvkovou marmeládu a soucitně na něj pohlédla.

„Když jste tu bydleli naposled, nikdo neumřel,“ připomněla jsem mu. Otevřel ústa, aby odpověděl, ale znovu je zavřel, a mně to došlo. Mandy posledně téměř umřela. Takže ať už je k návratu přimělo cokoli…

„To je v pořádku,“ řekl pevně, aby odpověděl na obavy, které se mi zřejmě zračily ve tváři. Pousmál se, chytil mě za loket a odtáhl mě do stínu mé ordinace.

„To je v pořádku,“ řekl a odkašlal si. „My jsme v pořádku,“ řekl o něco hlasitěji. „Všichni jsme tu a jsme zdraví. Na ničem jiném teď nezáleží.“

„Dobře,“ řekla jsem, ale moc mě to neupokojilo. „Na nic víc se nebudu ptát.“

Tomu se zasmál a v kropenatém světle pod větvemi teď vypadal znovu mladý. „Povíme ti to,“ ujistil mě, „ale je to převážně Briannin příběh, měla bys to slyšet od ní. Zajímalo by mě, co asi loví, ona a Jamie.“

„Nejspíš sebe navzájem,“ řekla jsem s úsměvem. „Posaď se.“ Chytila jsem ho za paži a otočila ho k vysoké stoličce.

„Sebe navzájem?“ Pohodlně se na stoličce uvelebil a přitáhl si nohy pod sebe.

„Někdy je těžké najít slova a povídat si s člověkem, kterého jsi velmi dlouho neviděl – obzvlášť když je ten člověk pro tebe důležitý. Chvíli to trvá, než se zase uvolníte a zvyknete si na sebe, a je to jednodušší, když při tom máte něco na práci. Dovolíš mi podívat se ti na krk?“

„Ještě ti není příjemné se mnou mluvit?“ zeptal se lehce.

„Ale je,“ ujistila jsem ho. „Lékaři nikdy nemají problém mluvit s lidmi. Začneš tím, že jim nařídíš, aby se svlékli, to prolomí ledy. A než je celé prohmatáš a nahlédneš do jejich otvorů, konverzace začně být obvykle celkem družná, i když ne nutně uvolněná.“

Zasmál se, ale rukou si nevědomky sevřel límec košile a přitiskl si jej k sobě.

„Abych řekl pravdu,“ řekl a snažil se tvářit vážně, „přišli jsme jen proto, že nám tu někdo zdarma pohlídá děti. Za poslední čtyři měsíce jsme se od dětí nikdy nehnuli na víc než šest stop.“ Zasmál se, pak se mu dech zadrhl v hrdle a skončilo to malým záchvatem kašle.

Položila jsem ruku na tu jeho a usmála se. On mi úsměv opětoval – ačkoli s menší jistotou než před chvílí. Odtáhl ruku, rychle si rozepnul košili a odrhnul látku dál od krku. Odkašlal si, těžce.

„Neboj se,“ řekla jsem. „Zníš mnohem lépe, než když jsem tě viděla naposled.“

A skutečně tak zněl, což mě poněkud překvapilo. Hlas měl stále ještě zlomený, drsný a chraplavý – ale mluvil s mnohem menší námahou a zdálo se, že už mu to nepůsobí neustálou bolest.

Roger pozvedl bradu a já se opatrně natáhla a prsty mu těsně pod čelistí objala krk. Byl čerstvě oholený a kůži měl chladnou a mírně vlhkou. Ucítila jsem vůni mýdla na holení s jalovcovými bobulemi, které jsem vyrobila pro Jamieho; nejspíš mu ho donesl dnes brzy ráno. Dojala mě obřadnost toho malého gesta – a ještě víc mě dojala naděje v Rogerových očích. Naděje, kterou se snažil skrýt.

„Potkal jsem lékaře,“ řekl drsným hlasem. „Ve Skotsku. Jmenoval se Hector McEwan. Byl… jedním z nás.“

Prsty mi ztuhly a mé srdce spolu s nimi.

„Chceš říct, cestovatel?“

Přikývl. „Musím ti o něm vyprávět. O tom, co udělal. Ale to může chvíli počkat.“

„Co udělal?“ zopakovala jsem. „Co udělal tobě?“

„Ano. Ale nejdřív o tom, co udělal pro Bucka…“

Už jsem se ho chystala zeptat, co se stalo Buckovi, když se mi náhle upřeně zahleděl přímo do očí.

„Viděla jsi někdy modré světlo?“ zeptal se. „Když se někoho dotkneš jako doktorka? Abys ho léčila?“

Na pažích a krku mi naskočila husí kůže. Musela jsem odtáhnout prsty od jeho krku, protože se mi začaly třást.

„Sama jsem to nikdy neudělala,“ řekla jsem opatrně, „ale viděla jsem to. Jednou.“

V duchu jsem to spatřila znovu, stejně jasně jako ve stínech mé postele v L’Hôpital des Anges, když jsem potratila Faith a sama jsem umírala na poporodní horečku. Když na mě mistr Raymond položil ruce, viděla jsem, jak mi kosti v paži přes kůži září modrým světlem.

Pustila jsem tu vizi jako rozpálený talíř a uvědomila jsem si, že mi Roger pevně svírá ruku.

„Nechtěl jsem tě vystrašit,“ řekl.

„Nejsem vystrašená,“ řekla jsem, ale byla to pravda jen napůl. „Jenom otřesená. Už deset let jsem na to nepomyslela.“

„Mě to vyděsilo až k smrti,“ řekl upřímně a pustil mi ruku. „Když Buckovu srdci udělal to, co mu udělal, bál jsem se s ním mluvit, ale věděl jsem, že musím. A když jsem se ho dotkl – abych ho zastavil, víš; šel jsem po stezce za ním – on náhle ztuhl. Pak se otočil a položil mi ruku na hruď“ – i Roger sám nevědomky zvedl ruku a položil si ji na hruď – „a on… mi řekl to samé, co jsem ho slyšel říct Buckovi: ‚Cognosco te.‘ Znamená to ‚Znám tě‘,“ objasnil, když viděl můj nechápavý výraz. „Je to latinsky.“

„Poznal – co jsi zač – jen tím, že se tě dotkl?“ Přes ramena a dolů po pažích mi přejel divný pocit. Ne tak docela strach… spíš něco jako úcta.

„Ano. Já to na něm nepoznal,“ dodal spěšně. „Necítil jsem nic zvláštního, ne v tu chvíli. Předtím jsem ho bedlivě pozoroval, když Buckovi položil ruku na hruď – Buck dostal něco jako infarkt, když prošel kameny…“

„Šel s tebou a s Bree a…“

Roger bezmocně mávl rukou.

„Ne, tohle bylo… dřív. Každopádně, Buck na tom byl špatně a lidé, kteří ho přijali pod svou střechu, poslali pro doktora, toho Hectora McEwana. Ten položil Buckovi ruku na hruď a – a začal dělat drobné pohyby – a já viděl – opravdu jsem to viděl, Claire – slabou modrou záři, která mu vycházela mezi prsty a šířila se po jeho ruce.“

„Pro Kristovy rány.“

Zasmál se.

„Ano. Přesně tak. Nikdo jiný to však neviděl,“ dodal a z obličeje mu vyprchal smích. „Jenom já.“

Pomalu jsem si třela dlaně o sebe a zkoušela si to představit.

„Buck,“ řekla jsem. „Předpokládám, že přežil? Přece jste se ptali, jestli jsme ho neviděli.“

Nato se Rogerův výraz změnil a za očima se mu mihnul stín.

„Přežil. Ale. My jsme se – rozdělili, když jsem našel Bree a děti… Je to…“

„Dlouhý příběh,“ dokončila jsem za něj. „Možná by to mohlo počkat, dokud se Jamie a Bree nevrátí z lovu. Ale co ten doktor McEwan – řekl ti něco o – tom modrém světle?“ Ta slova mi na jazyku zněla cize, ale přesto jsem si to dokázala představit; v dlaních jsem při tom pomyšlení cítila mravenčení a nevědomky jsem k nim sklonila oči. Ne, stále byly růžové.

Roger zavrtěl hlavou. „Mnoho ne, ne. Ne slovy. Ale – přiložil mi ruce ke krku.“ Zvedl ruku a dotkl se hrubé jizvy po oprátce. „A… pak se něco stalo,“ řekl tiše.

4

ŽENY BUDOU ZUŘIT

„Nezajdeš se mnou do chaty, sestřenko?“ zeptal se Ian a tvářil se nezvykle nesměle. „Pro případ, že už se Rachel vrátila. Já bych… si přál, abys ji poznala.“

„Moc ráda bych ji poznala,“ řekla Bree upřímně a usmála se. Pozvedla obočí na svého otce, ale ten přikývl.

„Bude dobré tohle na chvíli odložit,“ řekl a rukávem si otřel zpocený obličej. „A jestli jsi ráno podojil kozy, jak tě matka požádala, Iane, neodmítl bych hrnek mléka.“ On a Ian nesli použitelné části jelena svázané do neskladného vaku z převážně nedotčené kožešiny. Měli jej zavěšený na pevné tyči a tu nesli společně na ramenou. Byl horký den.

Zdálo se, že v chalupě v osikovém hájku někdo je. Dveře byly otevřené a na schodu před nimi stál v mihotavém stínu kolovrátek, židle a nízký košík plný hnědých a šedých chomáčků. Brianna hádala, že to musí být čistá vyčesaná vlna. Přadlenu nebylo nikde vidět, ale v domě nějaké ženy zpívaly, a to v gaelštině. Každých pár veršů přitom propukly v smích a jeden jasný hlas pak verš zazpíval znovu a druhý jej zopakoval, občas se na nějakém slovu zarazil a pak se opět ozval smích.

Jamie se usmál, když to slyšel.

„Jenny malou Rachel učí gàidhlig,“ vysvětlil, i když to ostatní už sami pochopili. „Polož to sem, Iane.“ Kývl ke stínu pod spadlým polenem. „Ženy by zuřily, kdybychom do domu přinesli mouchy.“

Někdo v domě je zřejmě zaslechl, protože zpěv ustal a kdosi vystrčil hlavu ze dveří.

„Iane!“ Vyšší, velice krásná tmavovlasá dívka vykoukla ven a seskočila z verandy a popadla Iana v nevázaném objetí. Ten jí ho okamžitě oplatil. „Přišla tvoje sestřenice! Víš to?“

„Ano, vím,“ řekl a políbil ji na ústa. „Pojď pozdravit moji sestřenici Briannu, mo ghràidh. A taky strýčka Jamieho,“ dodal, když se otočil.

Bree už se usmívala, dojala ji očividná láska mezi mladými Murrayovými, a když pohlédla na svého otce, spatřila na jeho tváři stejný úsměv. A viděla, že se ještě rozšířil, když se podíval za ně do otevřených dveří, ze kterých vyšla drobná žena a v náručí držela miminko, zabalené pouze do hadříku.

„Kdo…“ začala a pak její oči spočinuly na Brianně a ona v úžasu otevřela ústa.

„Požehnaná Brigito, ochraňuj nás,“ řekla mírně, ale její vřelé, modré oči, šikmé stejně jako ty Jamieho, se na Briannu usmívaly. „Obři přišli. A říkají, že tvůj manžel také, a ten má být ještě vyšší než ty, děvče. A prý máte i děti – vsadím se, že všechny rostou jako plevel?“

„Jako houby po dešti,“ řekla Bree, zasmála se a sklonila se, aby svou drobnou tetu objala. Jenny voněla po kozách, čerstvé vlně, ovesné kaši, opečeném kváskovém chlebu a z vlasů i oděvu se jí linula slabá vůně, kterou Bree už dávno zapomněla. Náhle v ní ale rozpoznala mýdlo, jež Jenny vyráběla v Lallybrochu. Přidávala do něj med, levanduli a nějakou bylinu z vysočiny, která nemá žádné anglické jméno.

„Moc ráda tě vidím,“ řekla a oči se jí zalily slzami, neboť jí mýdlo připomnělo Lallybroch tak, jak ho viděla poprvé – a s tou představou se objevila i druhá a silnější: přízrak jejího vlastního Lallybrochu.

Potlačila slzy, napřímila se a přinutila se k roztřesenému úsměvu. Ten se však okamžitě vypařil, když se rozpomněla.

„Ale ne, tetičko! Tolik mě to mrzí. To se strýčkem Ianem.“ Zaplavila ji nová vlna zármutku. Ian Murray starší byl sice kromě několika krátkých let mrtvý po celý její život a potkala ho jen jednou, ale nyní jí ta ztráta připadala čerstvá a omračující.

Jenny sklonila hlavu a poplácala miminko po drobounkých zádech. Hlavičku mu pokrývalo světle hnědé chmýří, takže vypadalo jako kuřátko perličky.

„Ach,“ řekla tiše. „Můj Ian je stále se mnou. Vidím ho ve tváři toho maličkého. Vypadá, jako by mu z oka vypadl.“

Zručně miminko přetočila a opřela si ho o bok, takže velkýma kulatýma očima vzhlíželo k Brianně – mělo stejně teple hnědé oči jako její bratranec Ian – a jako jeho otec.

„Ach,“ řekla Brianna, kterou to okamžitě okouzlilo a utěšilo. Opatrně se natáhla a nabídla miminku prst. „Takže ty se jmenuješ… Oggy?“

Jenny a Rachel se obě zasmály, jedna s upřímným pobavením ta druhá smutně.

„Bohužel se nám ještě nepodařilo najít pro něj pořádné jméno,“ řekla Rachel a jemně se dotkla jeho ramene. Oggy se otočil za matčiným hlasem a otáčel se dál, pomalu se vykláněl z Jennyina náručí jako lenochod, kterého neúprosně přitahuje sladké ovoce.

Rachel ho zvedla a jemně ho pohladila po tváři. Otočil hlavu – opět pomalu – a začal jí cucat kloub prstu.

„Ian říká, že mohawkské děti dostávají skutečná jména, až když jsou starší, do té doby mají jen dětské jméno.“

Jenny při tom pozvedla krásně tvarované černé obočí.

„Chceš mi říct, že tomu dítěti budete říkat Oggy až… do kdy?“

„To ne,“ ujistila ji Rachel. „Určitě něco vymyslíme mnohem dřív.“ Usmála se na svou tchyni, která protočila panenky a upřela pozornost zpět na Briannu.

„Jsem ráda, žes neměla takové starosti s vlastními dětmi, a nighean. Jamie v dopisech říkal, že se jmenují Jeremiah a Amanda, je to tak?“

Brianna zakašlala a vyhnula se Rachelinu pohledu.

„Tedy… Jeremiah Alexander Ian Fraser MacKenzie,“ řekla. „A Amanda Hope Claire MacKenzieová.“

Jenny na znamení souhlasu přikývla, ať už tím chválila množství těch jmen či jejich kvalitu.

„Jenny!“ Briannin otec se objevil na verandě, zpocený, neupravený a s očividně zakrvácenou košilí. „Ian nemůže najít pivo.“

„Vypily jsme ho,“ zavolala na něj Jenny, aniž by hnula brvou.

„Aha.“ Zmizel zpět v domě, nejspíš aby našel cokoli jiného k pití, a na verandě po sobě zanechal vlhké, mírně krvavé stopy.

„Co se mu stalo?“ dožadovala se Jenny a střelila pohledem od stop k Brianně, která jen pokrčila rameny.

„Medvěd.“

„Aha.“ Zdálo se, že to chvíli vstřebává, ale pak jen zavrtěla hlavou. „V tom případě mu asi budu muset to pivo donést.“ Odešla za muži a Briannu s Rachel nechala venku.

„Asi jsem ještě nikdy nepotkala kvakerku,“ řekla Brianna po mírně rozpačité odmlce. „Mimochodem, je kvakerka správné slovo? Není to…“

„My říkáme přítelkyně,“ řekla Rachel a znovu se usmála. „Kvaker však není urážlivé. Ale myslím, že jsi přinejmenším jednoho z nás potkat musela. Možná jsi to vůbec nevěděla, pokud se ten přítel rozhodl, že s tebou nebude hovořit prostou mluvou. Většina z nás nemá pruhy, skvrny ani jiné tělesné znaky, kterými bychom se odlišovali.“

„Většina z vás?“

„Tedy, přirozeně si nevidím na vlastní záda, ale jsem si jistá, že by mi Ian řekl, kdyby tam bylo něco pozoruhodného…“

Brianna se zasmála. Z hladu, úlevy a prosté opětovné radosti nad shledáním s rodinou byla trochu jako opilá. Se zjevně kouzelně rozrostlou rodinou.

„Jsem opravdu ráda, že tě poznávám,“ řekla Brianna Rachel. „Nedokázala jsem si představit, jaká dívka by si Iana vzala – omlouvám se, jestli to vyznělo špatně…“

„Ne, máš docela pravdu,“ ujistila ji Rachel. „Ani já jsem si nedovedla představit, že bych se provdala za muže, jako je on, a přesto je každé ráno v mojí posteli. Říká se, že cesty Páně jsou nevyzpytatelné. Pojď dál,“ dodala a přehodila si Oggyho v náručí. „Vím, kde najdeme víno.“

5

MEDITACE O JAZYLCE

„Celé to začíná in medias res, a pokud máte štěstí, tak to tím i skončí.“ Roger polkl a já pod prsty cítila, jak mu poskočil hrtan. Kůži na krku měl pod mou rukou chladnou a hladkou, ale na kloubech ruky jsem cítila maličké jehličky vousů rašících pod bradou.

„Tohle řekl doktor McEwan?“ zeptala jsem se zvědavě. „Zajímalo by mě, co tím asi myslel.“

Roger měl oči stále ještě zavřené – lidé je obvykle zavírali, když jsem je prohlížela, jako by si potřebovali uchovat aspoň trochu soukromí – ale při tomhle je otevřel. V ranním světle měly až zarážející sytě zelený odstín.

„Ptal jsem se ho. Řekl, že nic nikdy skutečně nezačíná ani nekončí, tedy alespoň z jeho pohledu ne. Lidé si prý myslí, že život dítěte začíná porodem, ale tak to zjevně není – vidíte, jak se hýbe už v děloze, a pokud se dítě narodí příliš brzy, často krátce ještě žije a vy vidíte, že vnímá všemi svými smysly, i když se ještě nedovede udržet při životě.“

Nyní jsem oči zavřela já, ne proto, že by mě Rogerův pohled zneklidnil, ale abych se mohla lépe soustředit na vibrace jeho slov. Posunula jsem ruku na jeho hrdle o kousek níž.

„Nuže, v tomto má celkem pravdu,“ řekla jsem a představila si při mluvení vnitřní anatomii hrdla. „Miminka se rodí pro život připravená. Všechny tělesné pochody – kromě dýchání – pracují už dlouho před porodem. Ale i tak je to poněkud mystická poznámka.“

„Ano, to je.“ Znovu polkl a já na holém předloktí ucítila jeho teplý dech. „Trochu jsem vyzvídal, protože tím očividně chtěl něco vysvětlit – nebo se to pokoušel objasnit tak dobře, jak jen dovedl. Asi nedokážeš popsat, co přesně děláš, když někoho léčíš, že?“

Usmála jsem se, aniž bych otevřela oči. „No, mohla bych to zkusit. Ale neřekl jsi to tak úplně správně. Já nikoho neléčím. Lidé se léčí sami. Já jen… pomáhám.“

Při zvuku, který nebyl tak docela smíchem, mu hrtan složitě dvakrát poskočil. Měla jsem dojem, že pod palcem cítím nepatrnou prohlubeň, kde chrupavku částečně rozdrtilo lano… Přiložila jsem si ruku na vlastní hrdlo, abych to mohla porovnat.

„Přesně tohle vlastně říkal taky – tedy Hector McEwan. Ale on lidi léčil; viděl jsem, jak to dělá.“

Spustila jsem obě ruce od našich hrdel a otevřela jsem oči.

Rychle mi shrnul svůj vztah s Williamem Buccleighem, od Buckovy role při jeho oběšení v Alamance přes objevení jeho předka v Inverness v roce 1980 až k tomu, jak se k němu Buck připojil při pátrání po Jemovi poté, co chlapce unesl bývalý Briannin kolega z práce, Rob Cameron.

„Tehdy se stal… něčím víc než jen mým přítelem,“ řekl Roger. Sklonil oči a odkašlal si. „Šel se mnou hledat Jema. Jem tam samozřejmě nebyl, ale našli jsme jiného Jeremiaha. Mého otce,“ řekl prudce, hlas se mu na tom slově zlomil. Reflexivně jsem se natáhla po jeho ruce, ale on odmítavě mávl a znovu si odkašlal.

„To je v pořádku. O tomhle ti budu – budu vyprávět… později.“ Polkl, trochu se napřímil a znovu mi pohlédl do očí. „Ale Buck – tak jsme mu říkali, Buck – když jsme se vrátili přes kameny, abychom hledali Jema, ten průchod nás oba… poškodil. Říkala jsi, že si myslíš, že je to pokaždé horší, když to děláš opakovaně?“

„Neřekla bych, že jednou ti to neublíží,“ řekla jsem a v duchu jsem se zachvěla při vzpomínce na tu prázdnotu a chaos na místě, kde zdánlivě neexistuje nic než hluk. To a slabý záblesk myšlenky, který je tím jediným, co vás drží pohromadě od jednoho nádechu k druhému. „Ale ano, je to čím dál horší. Co se stalo vám?“

„Mně nic moc. Na chvíli jsem ztratil vědomí, a když jsem se probudil, dusil jsem se a lapal jsem po dechu. Byl jsem pokrytý studeným potem, dezorientovaný, chvíli jsem nemohl sebrat rovnováhu a kymácel jsem se. Ale Buck…“ Zamračil se a já viděla, jak se jeho oči změnily, když opět upřel pohled dovnitř a spatřil zelené návrší Craigh na Dun, kde se probudil s deštěm na tváři. Stejně jako jsem se tam třikrát probudila i já. Pomalu mi vstaly chloupky za krkem.

„Zdálo se, že jde o jeho srdce. Bolelo ho na hrudi, v levé paži a nemohl pořádně dýchat. Říkal, že je to, jako by měl na hrudi závaží. Nemohl vstát. Podal jsem mu ale vodu a po chvíli už se zdál být v pořádku. Přinejmenším mohl chodit a mé návrhy, že bychom se měli zastavit a odpočinout si, jen odbyl.“

Tehdy se rozdělili, Buck se vydal hledat cestu do Inverness a Roger se vydal do Lallybrochu, kde…

„Lallybroch!“ Tentokrát jsem ho chytila za paži. „Šel jsi tam?“

„Ano,“ řekl a usmál se. Chytil mě za ruku, kterou jsem mu položila na paži. „Potkal jsem Briana Frasera.“

„Ty – ale – Briana?“ Zavrtěla jsem hlavou, abych si ji pročistila. Nedávalo to žádný smysl.

„Ne, nedávalo to smysl,“ řekl. Zřejmě mi z tváře četl myšlenky a usmál se tomu výsledku. „My… nešli jsme – chci říct do té doby jsme nešli – tam, kam jsme si mysleli. Skončili jsme v roce 1739.“

Dlouhou dobu jsem na něj jen zírala a on nakonec bezmocně pokrčil rameny.

„Později,“ řekl pevně, znovu si sáhl na krk a pomyslel si: „In Medias Res.“ Co tím jen ten ďábel McEwan myslel?

Slyšela jsem jen vzdálené výkřiky dětí od potoka a vysoké, skřípavé vřískání jestřába na vysoké větvi na opačné straně naší mýtiny. Téměř jsem ho – nebo ji – viděla koutkem oka: velkého tmavého tvora, který tvarem připomínal torpédo, sedícího na uschlé větvi. A postupně jsem začínala slyšet – nebo jsem si myslela, že slyším – hučení krve v Rogerově krku, slabý zvuk, oddělený od dusotu jeho tepu. A skutečnost, že to očividně slyším přes konečky prstů, mi připadala překvapivě obyčejná.

„Ještě mi něco vyprávěj,“ navrhla jsem, nejen abych neslyšela to, co jsem si myslela, že slyším, ale také abych mu uvolnila hrdlo. „O čemkoli.“

Chvíli jen tak broukal, ale to ho přinutilo ke kašli, a já spustila ruku, aby mohl otočit hlavu.

„Omlouvám se,“ řekl. „Bobby Higgins mi vyprávěl, jak se Hřeben rozrostl – prý je tu mnoho nových rodin?“

„Jako plevele,“ řekla jsem a vrátila ruku na jeho hrdlo. „Když jsme se vrátili, zjistili jsme, že se tu usadilo přinejmenším dvacet nových rodin. A tři další přišly jen od našeho návratu ze Savannah, kam na nás krátce zavanuly větry války.“

Přikývl, mírně se zamračil a úkosem na mě upřel zelené oči. „Nepředpokládám, že je mezi novými osadníky nějaký kněz?“

„Ne,“ řekla jsem rázně. „Je to něco, co bys chtěl? Chci říct, stále si myslíš, že…“

„Ano.“ Vzhlédl ke mně, trochu nesměle. „Ještě nejsem plně vysvěcený; budu se o to muset nějak postarat. Ale když jsme se rozhodli vrátit, probírali jsme to – já a Bree. Mluvili jsme o tom, co budeme dělat. Tady. A…“ Zvedl obě ramena, ačkoli dlaně nechal na kolenou. „Tohle bych dělat mohl.“

„Už dřív jsi tu býval knězem,“ řekla jsem a pozorně přitom sledovala jeho tvář. „Opravdu musíš být formálně vysvěcený, aby ses k té práci mohl vrátit?“

Nemusel nad tím přemýšlet, tohle už měl dávno promyšlené.

„Musím,“ odpověděl. „Necítil jsem se… špatně… když jsem dřív pohřbíval, oddával a křtil. Někdo to dělat musel a nikdo jiný tu nebyl. Ale chci to dělat pořádně.“ Pousmál se. „Možná je to jako rozdíl mezi předsňatkem a skutečným manželstvím. Nebo rozdíl mezi slibem a přísahou. I když víš, že bys ten slib nikdy neporušila, chceš…“ S námahou hledal slova. „Chceš vnímat váhu té přísahy. Něco, co bude stát za tebou.“

Přísaha. Pár jsem jich za život složila. A měl pravdu; všechny – i ty, které jsem porušila – něco znamenaly, měly svoji váhu. A několik z nich za mnou stálo a stojí dodnes.

„Je v tom rozdíl,“ řekla jsem.

„Víš, měla jsi pravdu,“ řekl překvapeným tónem a usmál se na mě. „Je snadné mluvit s doktorkou – obzvlášť když tě drží za krk. Chceš tedy zkusit McEwanovu metodu?“

Narovnala jsem se a poněkud rozpačitě jsem si protáhla ruce.

„Snad to nemůže uškodit,“ řekla jsem a doufala, že se nemýlím. „Víš…“ dodala jsem neochotně a ucítila jsem, jak Rogerův ohryzek pod mými prsty poskočil.

„Já vím,“ řekl drsně. „Žádná očekávání. Pokud se něco stane… Inu, tak se to stane. A pokud ne, o nic hůř na tom nebudu.“

Přikývla jsem a jemně jsem mu začala prsty prohmatávat krk. Tracheotomie, kterou jsem provedla, abych mu zachránila život, zanechala v prohlubni jeho hrdla malou jizvu, drobnou, asi palec dlouhou čárku. Přejela jsem po ní palcem a cítila jsem nad ní i pod ní kruhy zdravé chrupavky. Z lehkosti toho doteku se náhle roztřásl a na krku mu naskočila husí kůže. Tiše se rozesmál.

„Někdo mi přešel po hrobě,“ řekl.

„Spíš ti dupe po krku,“ řekla jsem s úsměvem. „Pověz mi, co ti říkal doktor McEwan? Řekni všechno, co si pamatuješ.“

Neodtáhla jsem ruku a cítila jsem, jak mu poskočil ohryzek, když si těžce odkašlal.

„Prohmatával mi hrdlo – asi tak jako ty,“ dodal a oplatil mi úsměv. „A ptal se, jestli vím, co je to jazylka. Řekl,“ Rogerova ruka se bezděčně zvedla k hrdlu, ale několik palců před ním se zarazil, „že ta moje je asi o palec výš, než je obvyklé, a že kdyby byla na normálním místě, byl bych už mrtvý.“

„Vskutku,“ řekla jsem zaujatě. Položila jsem mu palec pod čelist a řekla: „Polkni, prosím.“

Když to udělal to, sáhla jsem si přitom na vlastní krk a polkla. Neustále jsem se však dotýkala i jeho hrdla.

„No to mě podrž,“ řekla jsem. „Jistě, mám jen malý vzorek a některé rozdíly se dají připsat pohlaví – ale možná má pravdu. Třeba jsi neandrtálec.“

„Cože?“ Zíral na mě.

„To byl jen žert,“ ujistila jsem ho. „Ale je pravda, že jazylka je jeden z rozdílů mezi neandrtálci a moderními lidmi. Většina vědců si myslí, že žádnou neměli, a proto nemohli mluvit, ale můj strýček Lamb říkal… Je docela nezbytná pro srozumitelnou řeč,“ dodala jsem, když jsem viděla jeho nechápavý pohled. „Drží na místě jazyk. Můj strýček si nemyslel, že by mohli být němí, proto se domníval, že ji měli jen jinak umístěnou.“

„To je velmi zajímavé,“ řekl Roger zdvořile.

Odkašlala jsem si a znovu mu obkroužila krk.

„Dobře. Když McEwan tohle řekl o tvé jazylce, co udělal dál? Jak přesně se tě dotkl?“

Roger mírně zaklonil hlavu, zvedl ruku a upravil můj stisk, posunul mou ruku o palec dolů a mírně mi roztáhl prsty.

„Zhruba takhle,“ řekl a já zjistila, že rukou zakrývám – nebo se přinejmenším dotýkám – všech hlavních částí krku – od hrtanu až po jazylku.

„A pak…?“ Bedlivě jsem naslouchala – ne jeho hlasu, ale jeho tkáni. Jeho hrdla jsem se dotýkala tucetkrát, obzvláště během jeho zotavování po oběšení, ale se vším, co se seběhlo pak, jsem se ho nedotkla už sedm let – až dodnes. Cítila jsem pevné svaly jeho krku a uvědomila jsem si, jak to pro něj může být důležité. Udělalo se mi z toho nevolno, neměla jsem ani tušení, co Hector McEwan mohl udělat – nebo co si Roger představoval, že dělá – a ještě menší jsem měla ponětí, jak to zvládnout sama.

„Jen vím, jak by měl být cítit zdravý hrtan, a poznám, jak je cítit ten váš, a… Položil jsem tam prsty a představil si, jaký by měl být.“ Tak McEwan odpověděl na Rogerovy otázky. Přemýšlela jsem, jestli věděl, jak by měl být cítit zdravý hrtan.

„Cítil jsem teplo.“ Roger opět zavřel oči; soustředil se na můj dotek. Hladkou vybouleninu hrtanu jsem cítila pod bříškem palce, trochu poskakovala, když Roger polkl. „Nic znepokojivého. Bylo to jen, jako když vejdeš do místnosti, kde hoří oheň.“

„Připadá ti i teď můj dotek teplý?“ Měl by, pomyslela jsem si, Roger měl kůži chladnou.

„Ano,“ řekl, aniž by otevřel oči. „Ale to je na povrchu. Když McEwan… udělal, co udělal, cítil jsem to uvnitř.“ Soustředěně nakrčil obočí. „Já… cítil jsem to… tady…“ Zvedl ruku a přesunul můj palec kousek doprava od středu krku, přímo pod jazylku. „A… tady.“ V překvapení otevřel oči a přitiskl si dva prsty nad klíční kost, asi palec nebo dva nalevo od vrcholu hrudní kosti. „To je zvláštní; tohle jsem si nepamatoval.“

„A dotkl se tě také tady?“ Přesunula jsem spodní prsty níž a ucítila jsem, jak se mi zrychlily smysly. To se mi stávalo často, když jsem se plně zabývala pacientovým tělem. Roger to ucítil také – překvapeně po mně blýskl očima.

„Co…?“ začal, ale než kdokoli z nás stihl říct něco dalšího, z mýtiny pod námi se ozval vysoký jekot. Po něm okamžitě následovala změť mladých hlasů, další zavytí a poté hlas, v němž jsme poznali Mandy. Rozzuřeně burácela: „Jsi zlý, jsi zlý, jsi zlý a já tě nenávidím! Jsi zlý a půjdeš do PEKLA!“

Roger vyskočil na nohy. „Amando!“ zařval. „Okamžitě pojď sem!“ Přes jeho rameno jsem spatřila Amandu s tváří zkřivenou vzteky, jak se snaží chytit svou panenku Esmeraldu, kterou jí Germain držel za jednu ručičku nad hlavou. Uskakoval přitom před Amandinými odhodlanými pokusy ho kopnout.

Germain překvapeně vzhlédl a Amanda ho nohou v pevné kotníkové botě trefila plnou silou do lýtka. Jasně jsme uslyšeli křupnutí toho nárazu, které okamžitě vystřídal Germainův bolestný výkřik. Jemmy se zděšeným výrazem popadl Esmeraldu, vrazil ji Amandě do náručí a s provinilým pohledem přes rameno utekl do lesa. Germain se belhal za ním.

„Jeremiahu!“ zaburácel Roger. „Okamžitě se zastav!“ Jem ztuhl, jako by ho zasáhl paprsek smrti, avšak Germain nikoli, ten s divokým chrastěním zmizel v křoví.

Sledovala jsem ty chlapce, ale tichý přidušený zvuk mě přiměl ostře pohlédnout na Rogera. Zbledl a oběma rukama si svíral hrdlo. Popadla jsem ho za paži.

„Jsi v pořádku?“

„Já… nevím.“ Mluvil chraplavým šepotem, ale věnoval mi stín bolestného úsměvu. „Myslím – asi jsem si něco natáhl.“

„Tatínku?“ řekl malinký hlásek vedle mě. Amanda dramaticky popotáhla a rozmazala si slzy i nudle po celém obličeji. „Zlobíš se na mě, tatínku?“

Roger se zhluboka nadechl, zakašlal, předklonil se, dřepl si a přitáhl si ji do náručí.

„Ne, zlatíčko,“ řekl tichým, ale víceméně normálním hlasem a něco sevřeného v mém nitru se začalo opět uvolňovat. „Nezlobím se. Nesmíš však lidem říkat, že půjdou do pekla. Pojď sem. Umyjeme ti obličej.“  Vzal Amandu do náruče, vstal a otočil se k mému stolku, na němž stála mísa a konev.

„Udělám to sama,“ řekla jsem a natáhla se pro Mandy. „Možná bys chtěl jít a… é… promluvit si s Jemem?“

„Hmm,“ řekl a předal mi ji. Mandy se ráda mazlila, okamžitě se mi láskyplně přitiskla ke krku a nohy ovinula kolem mého pasu.

„Můžeme umýt obličej i panence?“ zeptala se. „Ti žlí kluci ji amazali!“

Na půl ucha jsem poslouchala Mandyino laskání Esmeraldy prokládané nadáváním na jejího bratra a Germaina, ale většinu pozornosti jsem upírala na dění na mýtině.

Slyšela jsem Jemův hlas, vysoký a svárlivý, a Rogerův, pevný a mnohem tišší, ale nerozuměla jsem jedinému slovu. Roger však mluvil a neslyšela jsem žádné dušení ani kašel… To bylo dobře.

Vzpomínka na to, jak na děti zaburácel, byla ještě lepší. Udělal to občas i dřív – s dětmi a divokou přírodou to byla naprostá nutnost –, ale hlas se mu pokaždé zlomil a poté následoval záchvat kašle. McEwan říkal, že to bylo jen malé zlepšení a že bude ještě trvat, než se to zahojí.

Mohla jsem mu skutečně pomoci i já?

Zkoumavě jsem se podívala na dlaň své ruky, ale vypadala jako obvykle: malá, napůl zahojená řezná ranka na prostředníčku, skvrny ze sběru ostružin a prasklý puchýř na palci, jak jsem chytila pánev plnou slaniny, která v krbu vzplanula, a nestihla jsem si ruku ochránit chňapkou či rukavicí. Rozhodně na ní nebylo ani stopy po modré záři.

„Coe, babi?“ Amanda se naklonila přes stůl, aby se mi podívala na zvednutou dlaň.

„Co to je? Ta černá skvrna? Myslím, že to je inkoust; včera jsem sepisovala svou knihu pacientů. Vyrážka Kirsty Wilsonové.“ Nejdřív jsem si myslela, že tu vyrážku způsobila jen jedovatá škumpa, ale byla znepokojivě vytrvalá… Ovšem bez horečky… Možná je to kopřivka? Nebo nějaká atypická lupénka?

„Ne, tohle.“ Mandy mi zabodla mokrý, baculatý prstík do polštářku pod palcem. „To je pímeno!“ Napůl otočila hlavu, aby se podívala zblízka, černé kudrny mě pošimraly na paži. „Pímeno J!“ prohlásila vítězoslavně. „J je pro Jemmyho! Nenávidím Jemmyho,“ dodala a zamračila se.

„É…,“ řekla jsem rozpačitě. Bylo to písmeno J. Ta jizva vybledla do tenké bílé linky, ale stále byla jasně viditelná, když na ni správně dopadlo světlo. Udělal mi ji Jamie, když jsem ho opustila u Cullodenu. Opustila jsem ho, aby zemřel, a já se vrhla přes kameny, abych zachránila jeho nenarozené, neznámé dítě. Naše dítě. A kdybych to nebyla udělala?

Pohlédla jsem na Mandy, s očima barvy sherry a s černými kudrnami, dokonalou jako jarní jablíčko. Venku jsem slyšela Jema, nyní se s otcem chichotal. Stálo nás to dvacet let odloučení – dvacet let života se zlomeným srdcem, bolestí a nebezpečím. Stálo to za to.

„Jde o dědečkovo jméno. J jako Jamie,“ řekla jsem Amandě, která přikývla, jako by to bylo naprosto logické. Promáčenou Esmeraldu svírala na hrudi. Dotkla jsem se její rozzářené tváře a na okamžik jsem si představila, že mám prsty zabarvené do modra, i když to tak nebylo.

„Mandy,“ řekla jsem v náhlém popudu. „Jakou barvu mají moje vlasy?“

„Až vám vlasy zbělají jako jí, teprve potom naleznete svou pravou moc.“ Toto mi před lety řekla stará tuskarorská kořenářka Nayawenne – spolu s mnoha dalšími znepokojivými věcmi.

Mandy na mě chvíli upřeně zírala a pak rozhodně prohlásila verdikt: „Žíhanou.“

„Cože? Kde ses tohle slovo proboha naučila?“

„Od strýčka Joea. Říká, že takovou barvu má Badger.“

„Kdo je Badger?“

„Pejsek tetičky Gail.“

„Hmm,“ řekla jsem. „Tak tedy ještě ne. Dobře, drahoušku, pojď, půjdeme Esmeraldu pověsit, aby uschla.“

6

A LOVEC ZAS JE DOMA Z HOR

Jamie a Brianna se vrátili pozdě odpoledne se dvěma svazky veverek, čtrnácti hrdličkami a velkým kusem umazaného a potrhaného plátna, které po rozbalení odhalilo něco, co vypadalo jako oběť opravdu brutální vraždy.

„To má být k večeři?“ zeptala jsem se a nesměle strčila do roztříštěné kosti vykukující z hroudy chlupů a kluzkého masa. Pach byl železitý, jako u řezníka, s jemným povědomým nádechem, ale maso se ještě nezačalo viditelně kazit.

„Ano, pokud to zvládneš, Anglánko.“ Jamie přišel, pohlédl na ty krvavé zbytky a trochu se zamračil. „Očistím ti to. Nejdřív ale potřebuju trochu whisky.“

Kvůli krvavým skvrnám na jeho košili a kalhotách jsem si nejdřív nevšimla právě tak zakrváceného hadříku, který měl uvázaný kolem nohy, ale nyní jsem postřehla, že kulhá. Pozvedla jsem obočí a přešla k velkému koši jídla, malých nástrojů a drobných zdravotnických potřeb, který jsem každé ráno táhla nahoru na staveniště.

„Podle toho, co z toho zvířete zbylo, hádám, že to je – nebo byl – jelen. Opravdu jsi ho rozerval na kusy holýma rukama?“

„Ne, ale medvěd ano,“ řekla Bree s kamennou tváří. Vyměnila si se svým otcem spiklenecký pohled, a ten zabručel.

„Medvěd,“ řekla jsem a zhluboka se nadechla. Ukázala jsem na jeho košili. „Dobře. Kolik z té krve je tvoje?“

„Moc ne,“ řekl klidně a posadil se na velkou kládu. „Whisky?“

Ostře jsem pohlédla na Briannu, ale ta vypadala celá. Byla špinavá a košili měla postříkanou zelenošedými ptačinci, ale byla celá. Obličej měla rozzářený sluncem a radostí a já se usmála.

„Whisky je tamhle v té plechové čutoře,“ řekla jsem a kývla k velké jedli na vzdáleném konci mýtiny. „Doneseš ji svému otci a já zatím prozkoumám, co mu zbylo z nohy?“

„Jistě. Kde je Mandy a Jem?“

„Když jsem je viděla naposled, hráli si u potoka s Aidenem a jeho bratry. Nestrachuj se o ně,“ dodala jsem, když jsem viděla, jak si náhle zkousla spodní ret. „Voda je tam mělká a Fanny říkala, že na Mandy dohlédne, až bude sbírat pijavice. Fanny je naprosto spolehlivá.“

„Hm-mmm.“ Bree se stále tvářila pochybovačně a viděla jsem na ní, jak potlačuje mateřský instinkt, který jí velí okamžitě vyběhnout a vylovit Mandy z potoka. „Vím, že jsem ji včera večer potkala, ale nejsem si jistá, že si Fanny pamatuju. Kde bydlí?“

„S námi,“ řekl Jamie stroze. „Au!“

„Nehýbej se,“ přikázala jsem mu. Dvěma prsty jsem pak bodnou ránu na jeho noze roztáhla a nalila do ní solný roztok. „Přece nechceš zemřít na tetan, že ne?“

„A co bys udělala, kdybych řekl, že ano, Anglánko?“

„To samé, co dělám teď. Je mi jedno, jestli to chceš, nebo ne, nedovolím ti to.“

„Tak proč se mě k čertu ptáš?“ Zaklonil se, opřel se o dlaně, roztáhl nohy a vzhlédl k Bree. „Fanny je osiřelá dívčina. Tvůj bratr ji přijal pod svou ochranu.“

Bree se zatvářila až komicky nechápavě. „Můj bratr Willie?“ zeptala se zmateně.

„Pokud tvoje matka neví víc než já, tak žádného jiného bratra nemáš,“ ujistil ji Jamie. „Ano, William. Ježíši, Anglánko, ty jsi horší než ten medvěd!“

Zavřel oči, buď aby se nemusel dívat na to, co jsem dělala s jeho nohou – roztahovala jsem ránu a čistila ji lancetou; zranění nebylo nijak hrozné, ale bodná rána na lýtku byla hluboká a své obavy z tetanu jsem myslela vážně – nebo aby Bree poskytl čas se uklidnit.

Pohlédla na něj s hlavou nakloněnou na stranu.

„Takže,“ řekla pomalu. „To znamená… že on ví, že jsi jeho otec?“

Jamie se zašklebil, aniž by otevřel oči. „Ví.“

„A nemá z toho zrovna radost?“ Pozvedla jeden koutek úst, ale obě oči i hlas měla soucitný.

„Nejspíš ne.“

„Ještě ne,“ zamumlala jsem a oplachovala jsem krev z jeho dlouhé holeně. Odfrkl si. Bree předvedla ženštější verzi toho samého zvuku a odešla pro whisky. Jamie ji slyšel odcházet a otevřel oči.

„Ještě nejsi hotová, Anglánko?“ Viděla jsem, jak se mu slabě chvěje zápěstí, a uvědomila jsem si, že se zapírá dlaněmi, aby skryl skutečnost, že se třese vyčerpáním.

„Už tě nebudu trápit,“ ujistila jsem ho. Položila jsem ruku na kládu vedle té jeho, a když jsem se zvedla, lehce jsem se dotkla jeho prstů. „Dám ti na to obvaz a pak by sis měl jít na chvíli lehnout s nohou nahoře.“

„Neusni, táto.“ Dopadl na něj Briannin stín a ona se sklonila, aby mu podala čutoru. „Ian říká, že přijde s Rachel a svou matkou, aby s námi povečeřeli.“ Předklonila se ještě víc a políbila svého otce na čelo.

„O Willieho se nestrachuj,“ řekla. „On se s tím smíří.“

„Ano. Jen doufám, že s tím nebude čekat, dokud neumřu.“ Křivě se na ni usmál, aby naznačil, že to myslel jako vtip, a pak pozvedl  na znamení přípitku čutoru.

* * *

Jamie sice protestoval, ale přesto jsem ho nahnala do stínu pod svůj chirurgický přístřešek a přinutila ho lehnout si s mojí zástěrou pod hlavou.

„Jedl jsi od snídaně něco?“ zeptala jsem se a podložila jsem mu zraněnou nohu špalkem z hromady palivového dřeva.

„Ano,“ řekl trpělivě. „Amy Higginsová dala Brianně bannocky a sýr, a snědli jsme je během čekání, až medvěd odejde. Myslíš, že bych ti to ještě neřekl, kdybych umíral hlady?“

„Ano,“ řekla jsem a cítila jsem se poněkud hloupě. „Ano, to bys řekl. Já jen…“ Odhrnula jsem mu vlasy z čela. „Jen jsem chtěla udělat něco, aby ti bylo líp, a nenapadlo mě nic jiného než tě nakrmit.“

To ho rozesmálo. Pak se protáhl, propnul záda a na udusané trávě se uvelebil do pohodlnější pozice.

„To je od tebe milé, Anglánko. Napadá mě ještě pár dalších věcí, možná – až si trochu odpočinu. A Brianna říká, že Ianova rodina přijde na večeři.“ Otočil hlavu a pohlédl na vzdálenou horu, kde slunce pomalu klesalo za malé bachraté obláčky a jejich břicha ozařovalo jemným zlatým světlem.

Oba jsme si při tom pohledu povzdechli, on se otočil zpět a chytil mě za ruku.

„Co skutečně chci, abys udělala, Anglánko, je, abys tu se mnou chvíli poseděla – a řekla mi, že se mi to nezdá. Je doopravdy tady? Ona a děti a Roger Mac?“

Stiskla jsem mu ruku a ucítila tu samou rozjařenost, kterou jsem viděla v jeho tváři.

„Je to skutečné. Jsou tady. Vlastně přímo támhle.“ Krátce jsem se zasmála, protože jsem dole stále viděla Bree. Právě kráčela ke stromům, které lemovaly potok, dlouhé vlasy měla rozpuštěné, ve stínech vybledly do hněda a načechrával je večerní vánek, zatímco volala na děti.

„Ale vím, co myslíš. Ráno mě navštívil Roger a požádal mě, abych se mu podívala na krk. Připadala jsem si jako nevěřící Tomáš. Bylo tak zvláštní mít ho přímo před sebou, dotýkat se ho – a zároveň mi to nepřipadalo ani trochu zvláštní.“

Palcem jsem mu lehce přejížděla po hřbetu ruky a cítila jsem při tom jeho klouby a mírnou hrubost jizvy, která probíhala v místech, kde míval prsteníček.

„Takhle se cítím pořád, Anglánko,“ řekl mírně zastřeným hlasem. Sevřel prsty kolem mých. „Občas, když se brzy ráno probudím a vidím tě vedle sebe, pochybuji o tom, že jsi skutečná. Dokud se tě nedotknu – nebo dokud si neprdneš.“

Vytrhla jsem mu ruku a on se odvalil a zvedl se do sedu, lokty si pohodlně opřel o kolena.

„Takže, jak je to s Rogerem Macem?“ zeptal se a nevšímal si mého spalujícího pohledu. „Myslíš, že se mu někdy vrátí hlas?“

„Nevím,“ řekla jsem. „Opravdu nevím. Ale můžu ti vyprávět to, co mi řekl o muži jménem Hector McEwan…“

Poslouchal mě velmi pozorně, pohnul se jen, když odháněl potulná mračna komárů.

„Viděla jsi to někdy sama, a nighean?“ zeptal se, když jsem domluvila. „Onu modrou záři, o které jsi mluvila?“

Krátce, ale hluboce jsem se zachvěla a nemělo to nic společného s chladnoucím večerním vzduchem. Odvrátila jsem oči, směrem k pohřbené minulosti. Nebo té, kterou jsem se pokusila pohřbít.

„Já… inu, ano,“ řekla jsem a polkla. „Ale myslela jsem si, že mám stále halucinace, a je celkem možné, že jsem je i měla. Jsem si celkem jistá, že jsem doopravdy umírala, a blížící se smrt může vnímání okolního světa změnit.“

„Ano, to je pravda,“ řekl poněkud suše. „Ale to neznamená, že to, co v takovém stavu vidíš, není pravda.“ Pohlédl mi bedlivě do tváře, přemýšlel.

„Nemusíš o tom mluvit,“ pokračoval tiše a dotkl se mě na rameni. „Není nutné takové věci prožívat znovu, pokud se nevrátí samy od sebe.“

„Ne,“ namítla jsem, možná trochu příliš rychle. Odkašlala jsem si a pevně jsem uchopila svou mysl i vzpomínky. „Nebudu to vyprávět. Jen jsem měla ošklivou infekci a – a mistr Raymond…“ nedívala jsem se přímo na něj, ale cítila jsem, jak při tom jméně náhle pozvedl hlavu. „Přišel a vyléčil mě. Nemám vůbec ponětí, jak to udělal, a na nic jsem vědomě nemyslela. Ale viděla jsem…“ Pomalu jsem si rukou třela předloktí a zjevilo se mi to celé před očima znovu. „Kost v paži jsem viděla modře. Ne zářivě modře, nebyla to takováhle modrá…“ ukázala jsem k horám, kde večerní obloha nad mraky přecházela do barvy květů stračky. „Byla to velice jemná, slabě modrá barva. Ale přesto – ‚zářila‘ není to správné slovo, ne tak docela. Spíš… žila.“

Bylo to tak. A cítila jsem, jak se to modré světlo šíří mými kostmi a zaplavuje mě celou. Cítila jsem, jak mikrobi v mém těle praskají a umírají jako hvězdy. Když jsem si na to vzpomněla, na pažích i krku mi naskočila husí kůže a vnímala jsem náhle zvláštní pocit zdraví, jako když zamícháte teplý med.

Z lesa nad námi se ozval divoký křik a vytrhl nás ze zasnění. Jamie se otočil a usmál se.

„Inu, to je malý Oggy. Zní jako puma na lovu.“

Vyskočila jsem na nohy a smetla si ze sukní trávu. „Myslím, že jsem ještě nikdy neslyšela tak hlasité dítě.“

Jako by ten křik byl jakýmsi signálem, z údolí pod námi jsem zaslechla výskot. Ze stromů u potoka se vyřítila banda dětí následovaná Bree a Rogerem, kráčejícími pomalu s hlavami nakloněnými k sobě, zřejmě ve spokojeném rozhovoru.

„Budeme potřebovat větší dům,“ řekl Jamie zamyšleně.

Než však mohl tento zajímavý názor rozvést, na stezce vedoucí z východní strany hřebene se objevili Murrayovi. Rachel nesla Oggyho – ten jí vřískal přes rameno – a Ian kráčel za ní s velkým zakrytým košíkem v ruce.

„Děti?“ řekla Rachel Jamiemu a předala Oggyho jeho otci. Jamie s úsměvem vstal a kývl k mýtině pod námi.

„Podívej se sama, a nighean.“

Jem, Mandy a Germain se oddělili od svých společníků a nyní se ploužili za Bree a Rogerem a přátelsky se pošťuchovali.

„Ach,“ řekla Rachel velice tiše a já viděla, jak jí oříškové oči zjihly. „Jamie, tvůj vnuk se ti tolik podobá!“

„Já ti to říkal,“ řekl Ian, usmál se na ni a ona mu položila ruku na paži a pevně ji sevřela.

„Tvá matka…“ Rachel zavrtěla hlavou, nedokázala vymyslet nic, co by dostatečně popisovalo Jennyin rozrušený stav.

„Nuže, pochybuju, že omdlí,“ řekl Jamie a opatrně vstal. „To děvče už jednou potkala, i když děti ještě ne. Kde ale je?“ Pohlédl na stezku vedoucí do lesa, jako by očekával, že se tam jeho sestra náhle zhmotní.

„Dnes přespí u MacNeillových,“ řekla Rachel a položila Oggyho do trávy, kde se začal lenivě vrtět. „Ona a Cairistina MacNeillová se velice spřátelily, když jsme šily prošívané deky, a Cairistina nám pověděla, že její manžel odjel do Salisbury, a ona se vzhledem k tomu, jak daleko bydlí od nejbližších sousedů, bojí být doma přes noc sama.“

Přikývla jsem. Cairistina byla velice mladá, nově provdaná – byla to třetí manželka Richarda MacNeilla – a pocházela z Campbeltonu, nedaleko Cross Creeku. Noc na hoře byla velice temná a plná neviděných věcí.

„To je od Jenny velice milé,“ řekla jsem.

Ian si krátce pobaveně odfrkl. „Neříkám, že moje matka není milá,“ prohodil, „ale řekl bych, že tam šla i kvůli sobě, nejen aby dělala společnost paní MacNeillové.“ Kývl na Oggyho, který fňukal a z dolního rtu mu stékala dlouhá stružka slin. „Ten kluk má už třetí noc koliku a naše chata je opravdu malá. Vsadím se tři ku jedné, že už teď leží natažená na posteli paní MacNeillové a spí jako zařezaná.“

„Polovinu noci s ním pochodovala po světnici,“ řekla mi Rachel omluvně. „Přesvědčovala jsem ji, že si ho vezmu, ale ona řekla: ‚Pchá, a od čeho by byla babička?‘“ Dřepla si a zvedla Oggyho, než se stihl proměnit v napodobeninu sirény. „Co říkáš na Marmadukea, Claire?“

„Uf… hm, myslíš jako jméno pro Oggyho?“ Spěšně jsem zaujala neutrální výraz, ale bylo příliš pozdě. Rachel se rozesmála.

„Přesně to říkala i Jenny. Přesto,“ dodala a odtáhla konec svého dlouhého copu z dosahu synových ručiček, „Marmaduke Stephenson byl jeden z Bostonských mučedníků a velice významný přítel. Bylo by to dobré jméno.“

„Inu, uznávám, že kdybyste ho nazvali Marmaduke, jen tak s nikým jiným by si ho nespletli,“ řekl Jamie a snažil se mluvit taktně. „A brzy by se naučil bojovat. Ale pokud si přejete, aby se stal kvakerem…“

„Ano,“ řekl Ian Rachel. „A nepojmenujeme ho ani Obávej se Pána, děvče. Možná Fortitude, to je slušné a mužné jméno.“

„Hmm,“ řekla a shlédla podél nosu na svého potomka. „Co bys řekl na Wisdoma? Wisdom Murray. Wisdom Ian Murray?“

Ian se zasmál. „Ano, a co když se z toho mladíka vyklube hlupák? Říkali bychom si o potíže, ne?“

Jamie naklonil hlavu na stranu a pohlédl přimhouřenýma očima na Oggyho. Chvíli uvažoval, posléze pohlédl na Iana, pak na Rachel a zavrtěl hlavou.

„Soudě podle jeho rodičů bych neřekl, že to je pravděpodobné. Přesto… pomyslela jsi na to, že bys uctila vlastního otce, Rachel? Jak se jmenoval tvůj otec?“

„Mordecai,“ řekla. „Nejspíš ne jako první jméno…“

Pohlédla jsem do ohně, v denním světle byl rudý a průsvitný. „Iane, přiložil bys na oheň? Chtěla bych ty hrdličky upéct v uhlících a pak… hmm…“ Shlédla jsem z kopce a spočítala, kolik hladových krků se blíží. Děti Higginsových se oddělily a vyrazily na večeři do vlastní chalupy, takže nám zůstávalo – rychle jsem to spočítala na prstech – sedm dospělých, čtyři děti – a já měla velký kotel čočky s bylinkami a kýtou, která probublávala už od poledne. Bree vykuchala a stáhla z kůže veverky, které donesla – možná bych je měla nakrájet a přihodit do kotle. Ale pak…

„Přinesli jsme ti malý přídavek k večeři, Claire.“ Rachel kývla ke košíku, který měla přehozený přes paži. „Ne, Oggy, nesmíš matku tahat za vlasy. Kdybys mě vylekal, mohla bych tě upustit do ohně a to by byla strašlivá škoda, nebo ne?“

Zasmála jsem se nad tou velice kvakerskou výhružkou, ale Oggy matčin cop pustil – víceméně – a místo něj si do úst nacpal pěstičku a zamyšleně si mě prohlížel.

„Pojď,“ řekla jsem a natáhla se pro něj. „Musíš se seznámit se svými bratranci a sestřenicemi, mladý Oglethorpe.“

* * *

Jamieho noha mnoho nebolela, ale byla pohmožděná a citlivá, takže byl rád, že může sedět na velkém pařezu nedaleko Claiřiny improvizované ordinace a že může odpočívat a přitom sledovat svou rodinu při přípravě večeře.

Brianna se potýkala s potrhaným jelenem. Stále ještě na sobě měla lovecké oblečení, které jí zapůjčil. Pozoroval její jistou ruku s nožem a obdivoval sílu v jejích ramenou, když pracovala. Byl na ni hrdý. Přemýšlel, jestli tuhle dovednost zdědila po něm – nebo ji snad má od matky? Nešlo jen o ruce, ale i o prosté vědomí, jak na to… je to houževnatost mysli, pomyslel si pochvalně. Poznání, že je třeba odvést nějakou práci a není třeba o tom pochybovat.

Pohlédl na Rogera, který svlečený do pasu a celý zpocený štípal dříví. Ten chlapec pochybnosti měl a nejspíš je bude mít vždy. Jamie však měl pocit, že v něm cítí nové odhodlání. Bude ho potřebovat.

Claire jim oznámila, že se chce stát kazatelem. To bylo dobře; lidé potřebují někoho, kdo se postará o jejich duši, a Roger zřejmě potřeboval nějakou smysluplnou práci. Roger Claire říkal, že o tom přemýšlel a dospěl k rozhodnutí.

Ovšem Brianna… jaký tu teď povede život? Když na Hřebeni bydlela předtím, trochu učila v jejich školičce. Nemyslel si, že by ji učení skutečně bavilo; měl dojem, že jí to určitě nebude chybět. Vstala, zatímco ji sledoval, zvedla paže k obloze a protáhla se. Kriste, je to ale švarná holka…

Možná bude mít další děti. Téměř se bál na to pomyslet. Nechtěl, aby riskovala. A Jem a Mandy ji potřebovali. A přesto… To pomyšlení bylo jako malá naděje klíčící v jeho hrudi a on se usmál. Pak upřel pohled na uzlíček dětí, které přinesly palivové dříví, pustily ho na zem a odběhly zpět ke hře, kterou si předtím hrály. Hra na schovávanou, možná… Byla tam malá Frances, přišla s vlastní náručí větví a hrstí květin.

Ztratila cestou čepec a temné kudrny jí teď klesly a spadaly přes jedno rameno. Tvář měla z námahy zrůžovělou a usmívala se. Byl rád, že to vidí.

Něco ho pošimralo na noze a vytrhlo ho to ze zamyšlení. Na zvednutém koleni mu sedělo něco zeleného, co vypadalo jako maličká kněžice.

Opatrně k ní přiblížil ruku, ale nebála se ho, neodletěla, ani se mu nepomstila tím, že by se mu pokusila vlézt do uší nebo do nosu, jako to dělávaly mouchy. Dovolila, aby se jí dotkl na zádech, jen mírně podrážděně zacukala tykadly, ale když se ji pokusil pohladit, vyskočila mu z kolene, náhle jako kobylka, a přistála na okraji Claiřiny lékařské truhlice. Tam se zarazila, jako by přemýšlela o své situaci.

„Nedělej to,“ poradil v gaelštině tomu broučkovi. „Skončíš jako tonikum nebo rozemletá na prášek.“ Nepoznal, jestli se na něj dívá, ale zdálo se, že o tom uvažuje, pak znovu překvapivě skočila a zmizela.

Fanny Claire přinesla nějakou rostlinu a Claire teď její listy převracela v rukou. Tvář se jí rozzářila zájmem, když vysvětlovala, k čemu je bylina dobrá. Fanny zářila, ve tváři měla potěšený úsměv z toho, že může být užitečná.

Pohled na ni ho zahřál u srdce. Byla tak vyděšená, když ji Willie přivedl – a nebylo divu, chudák holka. V srdci však měl i chladnější místo, na němž žila její sestra, Jane.

Odříkal krátkou modlitbu za klid Janeiny duše – a po krátkém zaváhání další, za Willieho. Kdykoli pomyslel na Jane, v duchu ji viděl, samotnou a opuštěnou v černé noci, s obličejem strnule bílým a mrtvým ve světle jediné svíčky. Zemřela vlastní rukou a církev proto říkala, že je zatracená, ale on se i tak tvrdohlavě modlil za její duši. Nemohli mu v tom bránit.

Neznepokojuj se, a leannan, mluvil k ní v duchu něžně. Postarám se za tebe o Fanny a možná tě jednoho dne potkám v nebi. Neboj se.

Doufal, že se za něj někdo postará o Williama. Vzpomínka na tu noc sice byla strašlivá, ale i tak ji uchovával v paměti a záměrně si ji připomínal. Jak společně bojovali v prohrané bitvě, v té deštivé nebezpečné noci, kdy spolu stáli bok po boku v pustém světle jediné svíčky, a bylo už příliš pozdě. Ta vzpomínka byla hrozná, ale i tak ji nechtěl zapomenout.

Mammaidh, pomyslel si a jeho matka se mu náhle zjevila v mysli. Dohlédneš na mého chlapce?

7

MRTVÝ, NEBO ŽIVÝ

William Ransom, devátý vévoda z Ellesmeru, vikomt z Ashness, baron z Derwentu, se opřel o dub a vypočítával svůj současný majetek. V tuto chvíli měl pouze slušného koně – pěkného tmavého hnědáka s bílými nozdrami, kterému se (jak Williama informoval jeho předchozí majitel) říkalo Bartholomew –, dále pak plátěný vak obsahující pochmurně malé množství potravin a polovinu lahve vyčpělého piva, obstojný nůž a mušketu, kterou by v případě nouze mohl použít, aby jí někoho ubil, neboť při pokusu z ní vystřelit by si nepochybně odpálil vlastní ruce, obličej, nebo obojí.

Také měl tři libry, sedm šilinků, dvoupenci a hrstku malých mincí a úlomků kovu, které kdysi možná bývaly mincemi – blahodárný vedlejší účinek nepříjemného setkání s jednotkou americké domobrany, na niž narazil v hostinci u cesty. Říkali, že sloužili s kontinentálními jednotkami v Monmouthu a že o šest měsíců dříve byli s generálem Washingtonem v middlebrookském táboře – což je poslední známé místo, kde Williamova bratrance Benjamina viděli živého.

Jestli je Benjamin stále naživu, bylo předmětem značných dohadů, ale William byl odhodlaný předpokládat, že je, dokud nenajde důkazy o opaku.

Setkání s domobranou z New Jersey mu v této otázce nepřineslo žádné nové poznatky, ovšem nabídlo mu skupinu mužů dychtivých hrát karty, kteří s postupující nocí a ubývajícím alkoholem sázeli čím dál nevázaněji.

William doufal, že dnes večer najde nějaké místo, kde ty peníze vymění za večeři a postel; v tuto chvíli se však zdálo mnohem pravděpodobnější, že kvůli nim přijde o život. Zjistil, že svítání je často chvílí pro výčitky svědomí a Američané zřejmě tyto pocity dnes ráno sdíleli s ním. Probudili se spíš bojechtiví než se žaludkem jako na vodě, a neprodleně Williama obvinili, že u karet podváděl, kvůli čemuž se musel znenadání vytratit.

Obezřetně vyhlédl skrz sklánějící se větve bílého dubu. Cesta vedla asi furlong od jeho úkrytu, a ačkoli byla v tuto chvíli díkybohu prázdná, bahnitá stezka se zdála na první pohled hojně používaná; byla plná výmolů a rozdupaná po nedávném průjezdu koní.

Naštěstí včas zaslechl, že se něco blíží, takže stihl Barta odvést z cesty a skrýt ho ve změti stromků a šlahounů. Když se připlížil zpět k cestě, ještě zahlédl muže, od nichž předchozí den vyhrál peníze. Soudě podle jejich nesrozumitelných výkřiků, když projížděli kolem, se ze svého opilého spánku již napůl zotavili a chtěli své jmění získat zpět.

Vzhlédl k mihotavému zelenému světlu, které pronikalo listovím. Byla sotva polovina dopoledne. To bylo zlé. Nepřipadalo mu moudré vracet se do hostince, kde se nepochybně probouzel zbytek milicionářů, a neměl ani ponětí, jak daleko by mohla být další víska. Přenesl váhu na druhou nohu a povzdechl si. Nelíbila se mu představa, že by měl lelkovat pod stromem, jenž byl podle něj tak akorát dost veliký a správně tvarovaný, aby na něm mohli člověka oběsit, dokud se jeho pronásledovatelé neunaví a nevrátí zpět. Případně až do setmění, záleží, co přijde dřív.

Co přišlo, byl dusot koní, ale tentokrát jich bylo méně. Tři muži, jedoucí pomalu.

Cloaca obscaena. Neřekl to nahlas, ale ta slova mu v duchu zazněla jasně a zřetelně. Jeden z mužů byl gentleman, od něhož si přede dvěma dny koupil Barta, a ti zbylí dva pocházeli z domobranecké jednotky.

V duchu se mu jasně zračila i Bartova pravá přední noha okovaná podkovou, z níž se vyštípl velký trojúhelníkový kus.

Nečekal, jestli bývalý majitel na rozježděné cestě pozná Bartovy stopy. Obešel dub a co nejrychleji se prodíral křovím, na hluk, který tím působil, ani nedbal.

Bart, jehož předtím uvázal, aby si mohl najít něco k snědku, tu stál s hlavou zvednutou, ušima nastraženýma a zájmem rozšířenými nozdrami.

„Ne!“ zašeptal naléhavě William. „Nedě–“

Kůň hlasitě zaržál.

William uvolnil ohlávku, vyhoupl se do sedla, jednou rukou popadl otěže a druhou se natáhl pro mušketu.

„Jeď!“ vykřikl, rázně Barta kopl, prorazili husté křoví a ve spršce listí a bláta se vyřítili na cestu.

Tři jezdci se shromáždili na okraji cesty, jeden muž dřepěl v blátě a prohlížel si změť překrývajících se stop. Všichni se otočili a s otevřenými ústy zírali na Williama, který na ně zaburácel něco nesrozumitelného, s mušketou v ruce se ostře stočil doleva a s tělem přitisknutým ke krku svého koně vyjel směrem k hostinci.

Za sebou slyšel vykřikované kletby, ale měl slušný náskok. Mohl by to zvládnout.

A co by se mohlo stát, kdyby se mu to povedlo… na tom teď nezáleželo. Nemohl udělat nic jiného. Nelíbilo se mu být uvězněný mezi dvěma skupinami nepřátelských jezdců.

Vtom ale Bart klopýtl. Uklouzl v bahně a klesl k zemi, William mu přeletěl přes hlavu a s plesknutím, které mu vyrazilo dech z plic a mušketu z ruky, přistál přímo na zádech.

Doběhli ho dřív, než si vzpomněl, jak se dýchá. Hlava se mu točila a viděl jen změť rozmazaných pohybujících se tvarů. Dva muži ho vytáhli do stoje a on mezi nimi visel, v uších mu hučelo a on se bezmocně třásl strachem i vzteky, ústa přitom otevíral a zavíral jako zlatá rybka.

Neplýtvali čas zbytečnými hrozbami. Bartův bývalý majitel ho udeřil do tváře a ostatní ho pustili, takže klesl zpět do bahna. Cizí ruce mu vysypaly kapsy a sebraly mu z opasku nůž. Slyšel, jak Bart nedaleko funí a podupává, zatímco mu jeden z mužů stahuje sedlo.

„Hej, na to nesahejte!“ zařval Bartův majitel a vstal. „To je můj kůň a moje sedlo, vy zatracenci!“

„Ne, není,“ pronesl odhodlaný hlas. „Ty bys toho padoucha bez nás nechytil! To sedlo si nechám.“

„Nech to být, Lowelli! Ať si toho koně nechá, my si rozdělíme peníze.“ Třetí muž zřejmě Lowellovi uštědřil ránu pěstí, neboť se ozvalo tupé plesknutí a pobouřené vyjeknutí. William si náhle vzpomněl, jak se nadechnout, a temná mlha v jeho zorném poli se projasnila. Mělce lapal po dechu, pak se přetočil a snažil se postavit se na nohy.

Jeden z mužů na něj krátce pohlédl, ale zřejmě ho nepovažoval za hrozbu. Nejspíš ani hrozbou nejsem, pomyslel si otupěle, jenže nebyl zvyklý ve rvačkách prohrávat a nehodlal se ani odplížit jako zbitý pes.

Mušketa mu spadla do husté, rozkvetlé trávy u cesty. Otřel si krev z jednoho oka, vstal, pozvedl zbraň a praštil jí Bartova bývalého majitele zezadu po hlavě. Ten muž se právě snažil nasednout a při pádu mu noha uvízla ve třmenu. Kůň se splašil a s kvílivým ržáním začal couvat. Muži, kteří si právě rozdělovali Williamův majetek, se poplašeně otočili.

Jeden uskočil dozadu, druhý se vrhl dopředu, popadl hlaveň muškety a následovalo několik vteřin udýchaného zmatku, jejž náhle přerušily výkřiky a dusot cválajících koní.

Williama to vyrušilo, takže se ohlédl a spatřil velkou skupinu karbaníků z včerejšího večera, kteří se k nim řítili jako šílenci. Pustil mušketu a vrhl se na travnatou krajnici.

Byl by to zvládl, kdyby si Bart, vystrašený přijíždějícími jezdci a necitlivou vahou, která mu stále visela na třmeni, nezvolil ten samý okamžik a stejný cíl. Devět set liber polekaného koně odhodilo Williama na cestu a on přistál přímo na obličej. Země se kolem něj otřásala a on nemohl udělat nic víc, než si zakrýt hlavu a začít se modlit.

Následovalo spoustu šplíchání, křiku a nárazů. Jeden kůň Williama letmo kopl do žeber a jiný ho tvrdě uhodil do levé půlky zadnice, zatímco nad ním a kolem něj zuřila bitka – Proč se perou?

Pak se začalo střílet.

Nemohl se bohužel nějak nenápadně vytratit. Dál proto ležel na zemi, pažemi si zakrýval hlavu a muži kolem něj pokřikovali. Pak začali polekaně nadávat, neboť přicválali další koně. Poté mu nad hlavou zazněla salva z mušket.

Salva? pomyslel si znenadání. Protože přesně tohle to ksakru bylo. Přetočil se, v údivu se posadil a spatřil setninu britské pěchoty. Někteří pohotově chytali osoby, které se pokoušely utéct z místa činu, jiní si dobíjeli muškety a dva důstojníci na koních si s divokým zájmem celou scénu prohlíželi.

Dlaní si z očí setřel bahno a upřel oči na důstojníky. Byl si celkem jistý, že žádného z nich ještě nikdy neviděl, a tak se mírně uvolnil. Nebyl zraněný, ale po srážce s Bartem byl otřesený a potlučený. Dál seděl uprostřed cesty, oddechoval a čekal, až jeho mozek znovu začne spolupracovat s tělem.

Výměna názorů, ať už měla jakýkoli důvod, mezitím utichla. Vojáci pochytali většinu mužů, se kterými hrál karty, a bajonety je sehnali do malé skupinky, kde jim mladý praporečník rychle spoutal ruce za zády.

„Vy,“ ozval se hlas za ním a drsně ho botou postrčil do zad. „Vstaňte.“

Otočil hlavu a zjistil, že jej oslovil vojín, starší muž se slušnou dávkou sebejistoty. Zničehonic ho napadlo, že by pěšáci mohli předpokládat, že se té nedávné rvačky zúčastnil, ne že byl její obětí. Vyškrábal se na nohy a upřel oči na mnohem menšího vojína, který s ruměncem na tváři o krok ustoupil.

„Dejte ruce za záda!“

„Ne,“ řekl William krátce, otočil se k tomu muži zády a vykročil k důstojníkům na koních. Vojín se na něj uraženě vrhl a popadl ho za paži.

„Nesahejte na mě,“ řekl William a – neboť vojín jeho slušnou žádost ignoroval – strčil do toho muže, až se zakymácel.

„Stůjte, u všech rohatých! Stůjte, nebo budu střílet!“ William se znovu otočil a zjistil, že na něj jiný vojín, s rudou tváří a zpocený, míří mušketou. Ta mušketa byla nabitá – a byla to Williamova mušketa. Vyschlo mu v hrdle.

„Ne… nestřílejte,“ vyhrkl. „Ta zbraň – není…“

První vojín k němu přistoupil zezadu a uhodil ho pěstí přímo do ledvin. Vnitřnosti se mu sevřely, jako by ho bodli do břicha, a zbělelo mu před očima. Podlomila se mu kolena, ale neskácel se na zem, místo toho se svinul jako uschlý list.

„Tenhle,“ promluvil kultivovaný anglický hlas, který k němu pronikl bzučivou bílou mlhou. „Tohohle, tohohle, a – také tohohle, toho vysokého. Postavte ho.“

Jakési ruce Williama chytily za ramena a prudce ho vytáhly do stoje. Mohl sotva dýchat, ale i tak skřehotavě vyjekl. Přes slzy a bláto viděl jednoho důstojníka, stále v sedle, jak si ho kritickým pohledem prohlíží.

„Ano,“ řekl důstojník. „Toho také pověste.“

* * *

William si zkoumavě prohlížel svůj kapesník. Moc z něj nezbylo; pokusili se ho tím hadříkem spoutat, ale on ho rozerval a sundal si ho. Přesto… Vysmrkal se do něj, velice jemně. Stále ještě mu tekla krev a on si ji opatrně osušil. Po schodech vedoucích k hostinskému pokoji, v němž seděl, zatímco ho střežili dva ostražití vojíni, se blížily kroky.

„Říká, že je kdo?“ zeptal se podrážděný hlas přímo za dveřmi jeho pokoje. Někdo pronesl odpověď, ale ta se vytratila ve zvuku otevíraných dveří, které škrábaly o nerovnou podlahu. William pomalu vstal, vytáhl se do plné výšky a pohlédl na důstojníka – majora dragounů –, který vstoupil dovnitř. Major se náhle zastavil, takže se museli zarazit i dva muži, kteří ho následovali.

„Říká, že je zasraný devátý vévoda z Ellesmeru,“ řekl William chraplavým, výhružným tónem a upřel na majora jediné oko, které ještě dokázal otevřít.

„Vskutku, říká pravdu,“ řekl vyšší hlas, zněl pobaveně – a zároveň povědomě. William zamrkal na muže, který nyní vkročil do pokoje, byla to štíhlá tmavovlasá postava, oděná v uniformě kapitána pěchoty. „Kapitán vévoda z Ellesmeru, abych byl přesný. Zdravím, Williame.“

„Vzdal jsem se své hodnosti,“ odvětil energicky William. „Zdravím, Denysi.“

„Ale nevzdal ses svého titulu.“ Denys Randall si ho prohlédl od hlavy až k patě, ale zdržel se poznámek o jeho vzhledu.

„Vzdal jste se hodnosti, ano?“ Major, mladší, podsaditý chlapík, který vypadal, jako by měl příliš těsné kalhoty, se na Williama nepříjemně podíval. „Abyste mohl převléct kabát a připojit se k rebelům, předpokládám?“

William se nadechl a pak ještě jednou, aby neřekl nic unáhleného.

„Ne,“ řekl nepřátelsky.

„Přirozeně že ne,“ řekl Denys a jemně majora pokáral. Obrátil se zpět k Williamovi. „A přirozeně jste cestoval se skupinou amerických milicionářů, protože…?“

„Necestoval jsem s nimi,“ namítl William, podařilo se mu nedodat k tomu „ty ňoumo“. „Řečené gentlemany jsem potkal včera večer v hostinci a při kartách jsem od nich vyhrál slušný obnos. Dnes brzy ráno jsem hostinec opustil a pokračoval v cestě, ale oni mě pronásledovali s očividným záměrem odebrat mi ty peníze silou.“

„S očividným záměrem?“ zopakoval major pochybovačně. „Jak jste ten záměr rozpoznal? Pane,“ dodal neochotně.

„Řekl bych, že skutečnost, že jej pronásledovali a zbili na kaši, tento záměr dokládá jednoznačně,“ podotkl Denys. „Posaďte se, Ellesmere; kape z vás krev na podlahu. Obrali vás o ty peníze?“ Z rukávu vytáhl velký, sněhově bílý kapesník, a podal ho Williamovi.

„Ano. Spolu s veškerým obsahem mých kapes. Nevím, co se stalo s mým koněm.“ Poťukával si kapesníkem rozseklý ret. I přes oteklý nos z něj cítil Randallovu kolínskou – skutečnou Eau de Cologne, vonící Itálií a santalovým dřevem. Lord John ji občas také používal a ta vůně ho teď trochu utěšila.

„Takže tvrdíte, že o mužích, v jejichž společnosti jsme vás našli, nic nevíte?“ promluvil jiný důstojník, poručík zhruba ve Williamově věku a dychtivý jako teriér. Major se na něj podíval s nelibostí, jež naznačovala, že si nemyslí, že by potřeboval pomoc s Williamovým výslechem, ale poručík si ho nevšímal. „Zajisté, pokud jste s nimi hrál karty, musel jste od nich nějaké informace pochytit.“

„Několik z nich znám jménem,“ řekl William a náhle se cítil velice unavený. „Nic víc.“

Ve skutečnosti věděl víc, mnohem víc, ale nechtělo se mu o tom, co se dozvěděl, mluvit – Abbot byl kovář a měl chytrého psa, který mu pomáhal v kovárně, nosil malé nástroje nebo otepi dřeva na oheň, když ho požádal. Justin Martineau měl novou ženu, do jejíž postele se toužil vrátit. Manželka Goeffreyho Gardenera vařila to nejlepší pivo ve vsi a jeho dcera byla skoro zrovna tak šikovná, i když jí bylo teprve dvanáct let. Gardener byl jedním z mužů, které se major rozhodl pověsit. William polkl, hrdlo měl podrážděné prachem a nevyřčenými slovy.

Oprátce unikl převážně díky své schopnosti klít v latině, která majora zaujala na dost dlouho, aby William mohl uvést své jméno, svůj bývalý regiment a také seznam významných armádních důstojníků, kteří se za něj mohli zaručit, počínaje generálem Clintonem (Bože, kde je Clinton teď?).

Denys Randall mumlal něco do ucha majorovi, který stále vypadal nespokojeně, ale vroucí hněv už ustoupil a změnil se v probublávající nabručenost. Poručík Williama zaujatě pozoroval přimhouřenýma očima. Očividně očekával, že William vyskočí z lavice a pokusí se o útěk. Ten muž se nevědomky neustále dotýkal své sumky a pak pistole v pouzdře, evidetně si představoval, jak úžasná by to byla příležitost, kdyby mohl Williama zastřelit na útěku ke dveřím. William si nečekaně a široce zívl, zamžoural očima a únava ho zaplavila jako příliv.

Přímo v tu chvíli mu vůbec nezáleželo na tom, co se stane dál. Krvavými prsty zanechal na ošoupaném dřevěném stole šmouhy. Zahleděl se na ně a vůbec nevnímal, co kdo říká – dokud jedním pochroumaným uchem nezachytil slovo „vyzvědač“.

Zavřel oči. Ne. Prostě… ne. Ale opět se, navzdory únavě, zaposlouchal.

Hlasy se překrývaly a přerušovaly. Když se však začal soustředit, uvědomil si, že se Denys snaží majora přesvědčit, že on, William, pracuje jako špeh, získává od skupin americké milice informace a tím napomáhá plánu… unést George Washingtona?

Toto majora zřejmě překvapilo stejně jako samotného Williama. Hlasy se ztišily, major se obrátil k Williamovi zády, naklonil se k Denysovi a začal na něj syčet další otázky. Ten zatracený Denys nehnul ani brvou, ale také uctivě ztišil hlas. Kde k čertu je George Washington? Nemůže se nacházet v okruhu dvou set mil… nebo snad ano? Po bitvě u Monmouthu William o Washingtonovi neslyšel nic jiného, než že se potlouká po horách v New Jersey. Na tom samém místě, kde naposled viděli jeho bratrance Benjamina.

Venku se ozýval hluk – tedy, ozýval se po celou dobu, ale předtím to byly jen nespojité zvuky naháněných mužů, rozkazy, dusot a protesty. Nyní hluk nabyl organizovanější podoby a William rozeznal, že se vojáci chystají k odchodu. Pozvednutý autoritativní hlas propouštějící jednotky? Podle všeho to byli hromadně odcházející muži, ale ne vojáci. Na tom šoupání nohama a mumlání, které slyšel v pozadí hlasitějšího zvuku Denysovy diskuze s majorem Kdovíkým, nebylo nic vojenského. Nedokázal určit, co se děje – ale neznělo to jako oficiální poprava. Jedné takové události se zúčastnil před třemi lety, když amerického kapitána jménem Hale popravili za… špionáž. Neměl dosud nic k snídani a hořkost toho slova ho v žaludku zastudila jako studené olovo.

Děkuji, Denysi Randalle… pomyslel si a polkl. Kdysi Denyse považoval za přítele, a i když ho Denys této iluze zbavil před třemi lety, kdy se vypařil z Quebecu a zanechal Williama zapadaného sněhem a bez rozkazů, nevěřil, že by ho tento muž otevřeně využil jako nástroj. Ovšem nástroj k čemu?

Denys zřejmě svými argumenty vyhrál. Major se otočil a pohlédl na Williama přimhouřenýma očima. Měřil si jeho vzhled, pak zavrtěl hlavou, otočil se a odešel. Poručík ho neochotně, ale poslušně následoval.

Denys stál nehnutě, poslouchal, jak se jejich kroky vytrácejí na schodech. Poté se zhluboka, viditelně nadechl, narovnal si kabát a pak přistoupil k Williamovi a posadil se naproti němu.

„Není tohle hostinec?“ zeptal se William, než Denys stihl promluvit.

„Je.“ Jedno tmavé obočí se pozvedlo.

„V tom případě mi sežeňte něco k pití, než mi začnete vysvětlovat, co jste mi to ksakru právě udělal.“

* * *

Pivo bylo dobré a William zalitoval osudu Geoffreye Gardenera, ale nemohl pro toho muže nic udělat. Žíznivě se napil a nedbal pálení alkoholu na roztrženém rtu. Cítil, jak se začíná uklidňovat. Denys se do svého piva pustil se stejnou vervou a William mu poprvé věnoval trochu víc pozornosti. Všiml si vrstvy prachu na Denysových širokých manžetách a toho, jak ušpiněné má oblečení. Musel být na cestě už celé dny. Williama napadlo, že Denysovo příhodné zjevení možná nebyla jen čistá náhoda. Ale pokud ne – tak co? A proč?

Denys dopil korbel a odložil ho. Na okamžik spokojeně zavřel oči a pootevřel ústa. Pak povzdechl, napřímil se, otevřel oči a otřásl se.

„Ezekiel Richardson,“ řekl. „Kdy jste ho viděl naposled?“

Tohle nečekal. William si opatrně otřel ústa do rukávu a pozvedl obočí a prázdný korbel směrem k výčepní. Žena si vzala oba korbely a zmizela na schodech.

„Kdy jsem s ním mluvil?“ zeptal se. „Asi týden nebo dva před Monmouthem… možná před rokem. Ovšem, nepřeji si s ním mluvit. Proč?“ Zmínka o Richardsonovi ho podráždila. Ten muž ho – podle Denysových slov, připomenul si – úmyslně poslal do bažiny Great Dismal, aby ho tam unesli nebo zabili povstalci z Dismal Townu. V té bažině málem zemřel a jen ze zvuku jména toho muže byl okamžitě jako na trní.

„Je to přeběhlík,“ řekl Denys na rovinu. „Nějakou dobu jsem ho podezříval, že je americkým agentem, ale teprve ve chvíli, kdy vás poslal do té bažiny, jsem nabyl jistoty. Neměl jsem však žádné důkazy a bez těch je nebezpečné obvinit důstojníka ze špionáže.“

„A nyní důkazy máte?“

Denys se na něj ostře podíval.

„Opustil armádu – aniž by měl tu slušnost rezignovat, mohl bych dodat – a v zimě se náhle objevil v Savannah a tvrdil, že je kontinentální major. Řekl bych, že by se to dalo považovat za dostatečný důkaz.“

„A pokud ano, co dál? Mají tady něco k jídlu? Ještě jsem neměl snídani.“ Denys si ho důkladně změřil, ale pak vstal a beze slova odešel do přízemí, nejspíš pro něco k snědku. Williamovi se vskutku velmi motala hlava, ale především chtěl být pár okamžiků o samotě, aby se s tím odhalením mohl vyrovnat.

Jeho otec Richardsona letmo znal – proto od něj William přijal první malou výzvědnou misi. Strýček Hal – stejně jako většina vojáků – výzvědné služby nepovažoval za hodné gentlemana, ale papá žádné takové výhrady neprojevil. A papá ho také představil Denysu Randallovi, který si tenkrát říkal Randall-Isaacs. S Randallem-Isaacsem strávil několik měsíců v Quebecu, zdánlivě bezcílně se potloukali kolem, než Denys náhle odjel za nějakou utajenou misí a zanechal Williama samotného s jedním indiánským průvodcem. Denys byl zajisté… Vůbec poprvé se mu v mysli vynořilo neotřesitelné přesvědčení, že Denys je špeh a že papá možná také býval špionem. Reflexivně se udeřil hranou zápěstí do spánku, aby se tu myšlenku pokusil zaplašit, ale nepodařilo se mu to.

Savannah. Zima. Britská armáda obsadila město na konci prosince. Sám tam byl krátce poté a měl dobrý důvod si to pamatovat. Sevřelo se mu hrdlo. Jane.

Hlasy zezdola a Denysovy blížící se kroky. William si sáhl na nos; byl rozbolavělý a připadal mu dvakrát větší než obvykle, ale přestala z něj aspoň téct krev. Denys vešel a usmál se, aby ho uklidnil.

„Jídlo je na cestě! A další pivo – tedy pokud nechcete něco silnějšího?“ Bedlivě se na Williama podíval, pak dospěl k nějakému závěru a otočil se na patě. „Dojdu pro brandy.“

„To může počkat. Co – pokud vůbec něco – má Ezekiel Richardson společného s mým otcem?“ dožadoval se William naléhavě.

To Denyse zarazilo, ale jen na okamžik. Přešel ke stolu a pomalu se posadil. Oči upíral na Williama a ve tváři měl jednoznačně vypočítavý pohled. V duchu rychle uvažoval. William viděl, jak se tomu muži hlavou míhají myšlenky – jen nedokázal poznat, co jsou ty myšlenky zač.

Pak se Denys zhluboka nadechl a položil obě ruce na stůl, dlaněmi dolů, jako by se chystal na nejhorší.

„Proč si myslíte, že má něco společného s lordem Johnem?“

„On – lord John, chci říct – toho chlapa zná; Richardson ho oslovil s žádostí, abych… pro něj střádal střípky zajímavých informací.“

„Chápu,“ řekl Denys, velice suše. „Inu, pokud kdysi byli přáteli, pak bych řekl, že je takový vztah již nepojí. Richardson údajně vyslovil určité hrozby vůči vašemu otci, ačkoli se zřejmě rozhodl, že je nenaplní. Zatím,“ dodal taktně.

„Jaké hrozby?“ Williamovi při tom v zádech projel proud bolestné úzkosti a do potlučené tváře se mu náhle nahrnula krev.

„Zajisté nepodložené,“ začal Denys.

William se napůl postavil. „Zatraceně, řekněte mi to, nebo vám utrhnu ten zasranej nos.“ Natáhl oteklou ruku, aby se to pokusil udělat, ale Denys se zavrzáním odstrčil lavici dozadu a rychle vstal.

„Kvůli vašemu stavu jsem ochotný brát jisté ohledy, Ellesmere,“ řekl a pevně se na Williama podíval, jako by hleděl na psa, který ho chce pokousat. „Ale…“

William tiše zabručel.

Denys bezděčně o krok ustoupil. „Dobře!“ Odsekl. „Richardson vyhrožoval, že rozhlásí, že lord John je sodomita.“

William zamrkal a na okamžik ustrnul. To slovo mu v tu chvíli ani nedávalo smysl.

Pak mu to došlo, ale nemohl nic říct, neboť vstoupila výčepní, kyprá, uštvaná dívka šilhající na jedno oko, která v rukou nesla obrovský tác s pokrmy a nápoji. Vůně pečeného masa, zeleniny zalité máslem a čerstvého chleba ho sice pálila na sliznici nosu, ale žaludek se mu z ní naléhavě sevřel. Ne však dost naléhavě, aby odlákal jeho pozornost od toho, co Randall právě řekl. William vstal, s úklonou dívku vyprovodil, pevně zavřel dveře pokoje a pak se otočil zpět k Denysovi.

„Cože? To je…“ William máchl rukou, aby naznačil, jak je to naprosto neuvěřitelné. „Byl ženatý, proboha!“

„To jsem také slyšel. Vzal si jistou, ehm, bystrou vdovu po skotském povstaleckém generálovi. Ale to bylo celkem nedávno, že ano?“ Denys Randall pozvedl koutek úst v mírném pobavení, což Williama dopálilo.

„Tohle jsem nemyslel!“ odsekl. „A nebyl – chci říct, ten zatracený Skot není mrtvý, to byl nějaký omyl. Můj otec byl celá léta ženatý s mou matkou – chci říct, nevlastní matkou – s dámou z Lake Districtu.“ Rozzlobeně zafuněl a posadil se. „Richardson nám takovými lživými klepy nemůže nijak ublížit.“

Denys našpulil rty a pomalu vydechl. „Williame,“ řekl trpělivě, „klepy už možná zabily víc lidí než muškety.“

„Nesmysl.“

Denys se pousmál a mírným pokrčením ramen uznal, že přehání. „Možná jsem trochu přestřelil, když nad tím tak přemýšlím. Znáte však cenu mužova slova, jeho charakteru. Kdyby major Allbright dnes mé slovo nepřijal, byl byste mrtvý.“ Ukázal na Williama dlouhým pěstěným prstem. „Co kdyby mu někdo namluvil, že se živím podváděním v kartách nebo jsem hlavním investorem oblíbeného vykřičeného domu? Byl by tak ochotný přijmout mou výpověď jako doklad vašeho charakteru?“

William si ho pochybovačně měřil, ale na tom, co Denys říkal, něco bylo.

„Kdo ukradne mi měšec, krade tretku; něco v tom smyslu?“

Úsměv se rozšířil.

„… kdo ale ukradne mi dobré jméno, vezme něco, z čeho nemá nic, leč mě tím vezme všechno. Ano, něco takového. Jen považte, co by vaší rodině mohly přivodit takové klepy Zekea Richardsona. A teď už mě přestaňte probodávat pohledem a něco snězte.“

William to neochotně zvážil. Nos mu přestal krvácet, ale vzadu v hrdle stále cítil železitou pachuť krve. Odkašlal si a odplivl, pokud možno zdvořile, do zbytků svého kapesníku, a Denysův ucelenější kousek si ponechal na utírání.

„Dobrá. Chápu, co říkáte,“ řekl drsně.

„Jeden přítel vašeho otce – jistý major Bates – byl před lety usvědčen ze sodomie a oběšen,“ řekl Denys. „Váš otec se rozhodl být té popravě přítomen; pověsil se na majorovy nohy, aby jeho smrt urychlil. Nepředpokládám však, že by se vám o tom incidentu zmínil.“

William nepatrně zavrtěl hlavou. Na okamžik byl tak zaskočený, že nedokázal vůbec promluvit.

„Existuje smrt duše, stejně jako smrt těla, víte? I kdyby ho nezatkli, nepostavili před soud a neusvědčili… mohl by takto obviněný muž přijít o život, jaký do té doby vedl.“ Toto Denys řekl tiše, téměř mimochodem. Poté se napřímil, zvedl lžíci a před Williama položil cínový tác s plátky vepřové pečeně, smaženou tykví s kukuřicí a několika silnými plátky kukuřičného chleba. Poté mu nalil štědrý pohár brandy, aby jídlo mohl zapít.

„Jezte,“ řekl Denys rázně. „A pak,“ s pohledem upřeným na Williamův ucouraný zevnějšek, „mi povíte, co jste to proboha dělal. Co vás vůbec přimělo vzdát se své hodnosti?“

„Do toho vám nic není,“ řekl William příkře. „A k tomu, co jsem dělal…“ Měl chuť prohlásit, že ani do toho Denysovi nic není – ale nedalo se přehlédnout, jaké informace by mu mohl Denys nabídnout. Prací vyzvědače je přece vyzvídat.

„Pokud to musíte vědět, hledám jakékoli stopy po svém bratranci Benjaminu Greyovi. Kapitánu Benjaminu Greyovi,“ dodal. „Ze čtyřiatřicáté pěší. Neznáte ho náhodou?“

Denys s vážným výrazem zamrkal a William ucítil malé překvapivé bodnutí v žaludku – stejný pocit měl, když mu ryba kousla do návnady.

„Potkal jsem ho,“ řekl Randall obezřetně. „Stopy, říkáte? Copak se… ztratil?“

„Dalo by se to tak říct. Zajali ho v Brandywine a drželi ho jako vězně na místě zvaném middlebrookský tábor ve Watchungských horách. Sekretář sira Henryho Clintona poslal mému strýci oficiální dopis, v němž předával strohou zprávu od Američanů, kde s lítostí oznamovali úmrtí kapitána Benjamina Greye na horečku.“

„Aha.“ Denys se o zlomek palce uvolnil, jeho oči však zůstaly pozorné. „Upřímnou soustrast. Chcete říct, že se chcete dozvědět, kde je váš bratranec pohřben? Abyste, hm, mohli převézt tělo na rodinné… é… místo posledního odpočinku?“

„To jsem měl v plánu,“ řekl William. „A jeho hrob jsem také našel. Avšak on v něm nebyl.“

V mysli mu náhle vytanula krátká vzpomínka na tu noc ve Watchungských horách, až mu na předloktí naskočila husí kůže. Studený, vlhký jíl, jenž se mu lepil na nohy, a déšť smáčející mu oděv, měkké puchýře na dlaních a pach smrti stoupající ze země, když jeho lopata náhle zaškrabala o kost… Odvrátil hlavu, od Denyse, ale i od té vzpomínky.

„Ale někdo jiný ano.“

„Dobrý bože.“ Denys se bezděčně natáhl pro svůj pohár, a když jej našel prázdný, krátce se zachvěl, jako by se chtěl té představy zbavit, a pak se natáhl pro lahev brandy. „Jste si docela jistý? Chci říct, jak dlouho…“

„Byl pohřbený už nějakou dobu.“ William se dlouze napil spalující brandy, aby se očistil od vzpomínky na ten pach. A dotyk. „Ale ne dost dlouho na to, aby nebylo zřejmé, že tělo v hrobě nemělo uši.“

Denysův zjevný šok mu poskytl hořké uspokojení.

„Přesně tak,“ řekl. „Zloděj. A ne, nešlo o chybné určení totožnosti těla. Hrob byl označený jménem ‚Grey‘ a Benjaminovo celé jméno bylo zapsáno v táborových záznamech o pohřbech vězňů.“

Denys byl o dvanáct let starší než William, ale náhle vypadal na víc než třiatřicet let. Jeho ušlechtilé rysy se zcela zostřily soustředěním.

„Tedy se domníváte, že to bylo úmyslné. Inu, samozřejmě,“ přerušil sám sebe netrpělivě, „přirozeně že ano. Ale kdo by to udělal a za jakým účelem?“ Nečekal na odpověď. „Pokud někdo vašeho bratrance zavraždil a jeho smrt chtěl utajit, proč by jako oběť horečky jednoduše nepohřbil jeho? Tedy, nebylo by zapotřebí používat jiné tělo. Vaše prvotní domněnka tudíž zní, že je stále naživu? Myslím, že to zní rozumně.“

William se s náznakem úlevy nadechl.

„Také si to myslím,“ řekl. „Tedy je to jedna ze dvou možností: Ben předstíral vlastní smrt a podařilo se mu podstrčit místo sebe jiné tělo, aby mohl uniknout bez pronásledování. Nebo to udělal někdo jiný za něj, bez jeho svolení, a pak ho unesl. To první si dovedu představit, ale ani za boha mě nenapadá žádný důvod pro to druhé. Na tom však příliš nezáleží; pokud je naživu, můžu ho najít. A také to sakra udělám. Rodina se musí dozvědět, co se s ním stalo, ať tak nebo tak.“ To byla sice pravda, ale byl k sobě i natolik upřímný, aby si přiznal, že mu Benovo zmizení poskytlo cíl a únikovou cestu z bažiny provinilosti a zármutku po Janeině smrti.

Denys se rukou poškrábal na tváři. Bylo již pozdě a rašící strniště vypadalo jako tmavý stín na jeho čelisti.

„Napadají mě slova ‚jehla‘ a ‚kupka sena‘,“ řekl. „Ale teoreticky máte pravdu, mohl byste ho najít, pokud je naživu.“

„To nepochybně ano,“ řekl William rázně. „Mám seznam mužů,“ dotkl se kapsy na hrudi, aby se přesvědčil, že ho stále ještě má, a ucítil ujišťující obrysy složeného papíru, „kteří patřili ke dvěma setninám domobrany a měli při propuknutí horečky v middlebrookském táboře na starosti kopání hrobů.“

„Aha, takže tohle jste dělal s…“

„Ano. Americká domobrana bohužel slouží jen po krátká období a pak se rozprchává zpět ke svým farmám. Jedna z těch setnin pocházela ze Severní Karolíny a ta druhá z Virginie, ale ti muži z včerejší noci nebyli…“ Znenadání se zarazil, když si vzpomněl. „Ti muži z minulé noci… má major Allbright skutečně v úmyslu některé z nich pověsit?“

Denys pokrčil rameny. „Neznám ho dostatečně dobře, abych to mohl posoudit. Možná to byla jen šaráda, aby se ostatní vystrašili a rozprchli. Ale ty tři si s sebou odvezl zpět do tábora. Pokud se do té doby dostatečně uklidní, nejspíš je nechá zbičovat a pustí je. Pod svým velením má tolik mužů, že kdyby nechal pověsit civilisty, dostalo by se to do záznamů – což není něco, co by si důstojník vyhlížející povýšení přál, tedy pokud má aspoň špetku rozumu. Ne že by Allbright vypadal na rozumného člověka,“ dodal zamyšleně.

„Chápu. Když už mluvíme o nerozumu – proč jste u všech rohatých přednesl celou tu šarádu o tom, že plánuji unést George Washingtona?“

To Randalla rozesmálo a William ucítil, jak mu rudnou uši.

„Tedy, ne vy osobně,“ ujistil Williama. „Jen ruse de guerre. Ale vyšlo to, ne? Musel jsem vymyslet nějaké vysvětlení vašeho outré zevnějšku. Nenapadla mě žádná jiná věrohodná výmluva, než že jste vyzvědač.“

William zabručel a opatrně zkusil sousto sukotaše, smažené a maštěné směsi tykve nakrájené na kostičky s kukuřicí. Hladce ho spolkl a na zbytek jídla se vrhl s rostoucím se nadšením, přestože mu bylo jedení mírně nepříjemné. Denys ho sledoval a mírně se usmíval, zatímco jedl vlastní pokrm. Nechal ho však na pokoji.

Když byly talíře prázdné, rozhostilo se mezi nimi zadumané ticho. Ne přátelské, ale ani nepřátelské.

Denys zvedl lahev brandy a zatřásl jí; když uslyšel tiché šplouchání, rozlil zbytek do pohárů, pak jeden vzal a pozvedl jej k Williamovi.

„Dohodneme se,“ řekl. „Pokud se něco dozvíte o Ezekielu Richardsonovi, pošlete mi zprávu. Pokud se já dozvím něco ohledně vašeho bratrance Benjamina, pošlu zprávu já vám.“

William okamžik váhal, ale pak rázně ťukl svým pohárem do Randallova.

„Platí.“

Denys se napil a pohár odložil.

„Můžete mi poslat zprávu do rukou kapitána Blakeneye; je s Clintonovými jednotkami v New Yorku. A pokud něco zaslechnu já…?“

William se zašklebil, ale neměl na vybranou.

„Do rukou mého otce. On a můj strýc jsou s posádkou v Savannah spolu s Prévostem.“

Denys přikývl, odstrčil svou lavici a vstal.

„Dobrá. Váš kůň je venku. I s vaším nožem a mušketou. Mohu se zeptat, kam teď máte namířeno?“

„Do Virginie.“ Vlastně se stále rozhodoval, dokud to nevyslovil nahlas, ale když tak učinil, nabyl jistoty. Virginie. Mount Josiah.

Denys zašátral v kapse a položil na stůl dvě quineje a hrstku menších mincí.

„Do Virginie je to daleko. Považujte to za půjčku.“

8

NÁVŠTĚVY

Fraserův hřeben

Vpolovině odpoledne jsem již značně pokročila se svými léčivy, ošetřila jsem tři případy vyrážky od škumpy, zlomený prst na noze (jeho majitel nakopl mulu, která právě odmítala poslouchat) akousnutí od mývala (bez vztekliny; lovec ho srazil ze stromu, pak ho považoval za mrtvého ašel ho zvednout; zjistil však, že mrtvý není; mýval tedy byl vzteklý, ale nezpůsobila to žádná nakažlivá choroba).

Jamiemu se však vedlo mnohem lépe. Lidé na staveniště přicházeli celý den vneutuchajícím proudu sousedské pohostinnosti azvědavosti. Ženy se zdržely, aby si se mnou popovídaly oMacKenzieových, amuži spolu sJamiem procházeli staveniště avraceli se spřísliby, že tu atam přijdou na den přiložit ruku kdílu.

„Jestli mi Roger Mac aIan zítra pomůžou odnosit dřevo, Sinclairovi mi pozítří pomohou položit podlahové trámy. Ve středu uložíme krbový kámen apožehnáme mu, Sean McHugh apár jeho chlapců mi vpátek pomůže položit podlahu anásledující den začneme se stavbou zdí. Tom MacLeod říká, že mi může věnovat půl dne, asyn Hirama Crombieho, Joe, řekl, že mi přijde pomoct se svým nevlastním bratrem.“ Jamie se na mě usmál. „Pokud budeme mít dost whisky, do dvou týdnů můžeš mít střechu nad hlavou, Anglánko.“

Pochybovačně jsem se podívala na kamenné základy apak na oblohu posetou obláčky.

„Střechu?“

„Ano, inu, nejspíš jen plátěnou,“ uznal, „ale itak.“ Vstal, protáhl se atrochu se zašklebil.

„Proč si na chvíli nesedneš?“ navrhla jsem apokukovala po jeho noze. Viditelně kulhal anoha se mu proměnila všachovnici fialových arudých fleků, oddělených černými stehy. „Amy nám tu nechala soudek piva.“

„Možná až později,“ řekl. „Co to vyrábíš, Anglánko?“

„Chystám se připravit trochu cesmínové masti pro Lizzie Beardsleyovou apak kapky proti kolice pro jejího maličkého– nevíš, jestli už má jméno?“

„Hubertus.“

„Cože?“

„Hubertus,“ zopakoval súsměvem. „Přinejmenším to mi předevčírem tvrdil Kezzie. Říká, že je to na počest Moničina zesnulého bratra.“

„Aha.“ Lizziin otec, Joseph Wemyss, si za svou druhou ženu vzal milou německou dámu jistého věku aMonika, sama bezdětná, se stala neochvějnou babičkou rostoucí rodiny Beardsleyových. „Možná mu budou říkat zkráceně Bertie.“

„Už ti došla kůra zchinovníku, Anglánko?“ Pozvedl bradu směrem kotevřené lékařské truhle, již jsem odložila na zem kousek od něj. „Myslel jsem, že ji používáš na tonikum pro Lizzie.“

„Používám,“ řekla jsem, poněkud překvapená, že si všiml. „Zbytek jsem ale spotřebovala už před třemi týdny aneslyšela jsem, že by někdo jel do Wilmingtonu nebo New Bernu amohl by dovézt další.“

„Zmínila ses otom Rogeru Macovi?“

„Ne. Proč jemu?“ zeptala jsem se zmateně.

Jamie se opřel orohový kámen ana tváři se mu zračil jeden ztěch trpělivých výrazů, kterým naznačuje, že člověk, snímž hovoří, není moc bystrý. Odfrkla jsem si acvrnkla jeho směrem kuličku cesmíny. Chytil ji azkoumavě si ji prohlížel.

„Jsou jedlé?“

„Amy říká, že včely mají rády její květy,“ řekla jsem pochybovačně anasypala jsem velkou hrst tmavě fialových plodů do hmoždíře. „Ale asi ji nenazývají cesmína lysá jen tak pro nic za nic.“

„Aha.“ Hodil ji zpátky po mně ajá uhnula. „Sama jsi mi říkala, Anglánko, že ti Roger Mac včera prozradil, že se chce vrátit ke kazatelství. Takže,“ pokračoval trpělivě, když na mé tváři neviděl ani stopy po pochopení, „co bys udělala jako první, kdybys toho chtěla dosáhnout?“

Nabrala jsem ze džbánku naběračku medvědího sádla ahodila ji do hmoždíře. Vduchu jsem napůl přemýšlela, jestli nepřidat ivýtažek zvrbové kůry, apřitom jsem uvažovala nad Jamieho otázkou.

„Aha,“ řekla jsem na oplátku aukázala na něj paličkou. „Obešla bych všechny své bývalé farníky, pokud se to tak dá říct, abych jim řekla, že se starý dobrý Mac vrátil.“

„To bys nejspíš udělala,“ souhlasil. „Amožná by ses také představila lidem, kteří přišli na Hřeben po tvém odchodu.“

„Ado několika dní se to dozvěděli všichni na Hřebeni– amožná ipolovina bratrstva vSalemu.“

Přívětivě přikývl. „Ano. Apak by všichni věděli, že potřebuješ kůru chinovníku anejspíš bys ji do měsíce měla.“

„Potřebuješ kůru chinovníku, grandmère?“ Zlesa za mnou se vynořil Germain se džberem vody vjedné ruce, tou druhou si khrudi tiskl otýpku klacků. Na krku mu navíc viselo něco, co vypadalo jako mrtvý had.

„Ano,“ řekla jsem. „Je to…“ Ale už mě nevnímal, jeho pozornost uchvátila poraněná noha jeho dědečka.

„Formidable!“ řekl apustil dřevo na zem. „Můžu se podívat, grand-père?“

Jamie milostivě mávl knoze, aby naznačil, že se smí vynadívat do sytosti, aGermain se svykulenýma očima předklonil, aby si ji prohlédl.

„Mandy říkala, že ti medvěd ukousl nohu,“ řekl aopatrně se ukazováčkem natáhl křadě stehů. „Ale já jí nevěřil. Bolí to?“ zeptal se apohlédl do Jamieho tváře.

„To nic není,“ odpověděl Jamie azamítavě mávl rukou. „Později budu muset vykopat kadibudku. Tak ukaž, co to máš za hada?“

Germain si ochablého plaza ochotně stáhl zkrku apodal ho Jamiemu, který to zřejmě nečekal, ale itak ho obezřetně přijal. Usmála jsem se asklopila oči khmoždíři. Jamie se hadů bál, ale mužně tu skutečnost skryl tím, že hada chytil za ocas. Šlo ovelkou užovku červenou, téměř tři stopy dlouhou apokrytou oranžovými ažlutými šupinami, jasnými jako blesk.

„To jsi ho zabil ty, Germaine?“ Přestala jsem tlouct azamračila se na toho hada. Všem dětem jsem opakovaně vysvětlovala, že nemají žádné nejedovaté hady zabíjet, neboť nám pomáhají smyšmi akrysami, ale většina dospělých na Hřebeni byla toho názoru, že jediný dobrý had je mrtvý had, takže to byla těžká bitva.

„Ach, ne, babi,“ ujistil mě. „Byl ve vaší zahradě aFanny se po něm ohnala motykou, ale já ji zastavil. Jenže pak se ta malá záškodnice protáhla skrz plot askočila na něj azlomila mu…“ Zamračil se na hada. „Tedy, nevím, jestli mu zlomila záda nebo krk, netuším, jak by se to dalo poznat, ale každopádně je mrtvý. Říkal jsem si, že ho pro Fanny stáhnu zkůže,“ vysvětlil aohlédl se přes rameno kzahradě. „Třeba jí vyrobím pásek.“

„To je krásný nápad,“ řekla jsem apřemýšlela, jestli by se to líbilo iFanny.

„Myslíš, že bych si udráteníka mohl koupit přezku?“ zeptal se Germain Jamieho, vzal si od něj hada zpět aopět si ho přehodil kolem krku. „Na ten opasek, myslím. Mám dvoupenci apár malých fialových kamenů na výměnu.“

„Od jakého dráteníka?“ Přestala jsem drtit azahleděla se na něj.

„Jo Beardsley mi říkal, že před dvěma dny potkal vSalemu potulného dráteníka, aodhadoval, že by měl někdy tenhle týden dorazit sem,“ vysvětlil mi Germain. „Prý má velký vak plný drobností, tak jsem si říkal, že kdybys něco potřebovala, babi…“

Rychle alačně jsem se otočila ke své lékařské truhle, vyprázdněné po období sadby, jež přineslo řadu poranění od sekyr amotyk, zvířecích ahmyzích kousnutí, epidemii otrav jídlem apodivné respirační onemocnění, které řádilo mezi MacNeillovými ajež doprovázela zvýšená teplota, kašel amodravé skvrny na trupu.

„Hmm…“ poplácala jsem se po kapsách apřemýšlela jsem, co bych já měla na výměnu, kdyby na to přišlo…

„Myslím, že nám zbyly dvě lahve bezového vína,“ řekl Jamie, napřímil se apoložil nohy na zem. „Ty můžeš použít, Anglánko. Amám slušnou jelenici apolovinu soudku terpentýnu.“

„Ne, ten terpentýn si chci nechat,“ řekla jsem abezmyšlenkovitě jsem dodala: „Na měchovce, víš?“

Jamie aGermain si vyměnili cynický pohled.

„Na měchovce,“ zopakoval Jamie aGermain zavrtěl hlavou.

Než jsem je však mohla vzdělat ohledně měchovců, od potoka kdosi zavolal. Vynořil se Duncan Leslie se svými dvěma syny, jeden zchlapců nesl pod paží velkou šunku.

Jamie vstal, aby je uvítal, avšichni na mě zdvořile kývli, ale zřejmě neočekávali, že přestanu pracovat, abych si snimi mohla popovídat.

„Minulý týden jsem zastřelil slušně velké prase,“ řekl Duncan apostrčil dopředu syna skýtou. „Něco nám zbylo aříkali jsme si, že by se vám to mohlo hodit, když vám přišli příbuzní atak.“

„Mnohokrát děkujeme, Duncane,“ odvětil Jamie. „Pokud vám nevadí jíst pod otevřeným nebem, přijďte se snámi oni podělit. Co třeba… zítra?“ zeptal se aotočil se ke mně. Zavrtěla jsem hlavou.

„Pozítří,“ řekla jsem. „Zítra musím jít kBeardsleyovým avrátím se tak pozdě, že stihnu připravit akorát tak sendviče.“ Jestli Amy upeče chléb anějaký jí zbyde, dodala jsem vduchu.

„Ano, ano,“ řekl Duncan apřikyvoval. „Moje manželka vás ráda uvidí, paní. Nuže, Jamie,“ dodal anaklonil hlavu kzákladům, „vidím, že máš rozměřený pěkný velký dům– dva komíny? Akde tedy bude kuchyně?“

Jamie hladce vstal, významně se na mě ohlédl přes rameno aodvedl Leslieovy, aby jim ukázal základy domu. Kulhal přitom jen nepatrně.

Germain mi položil hada na stůl ařekl: „Dohlédneš mi na něj, že ano, babi?“ aodběhl, aby se kmužům připojil.

* * *

Brianna se zastavila na horním konci stezky aotřela si ztváře akrku pot. Chalupa před nimi byla čistá aupravená– velmi upravená. Cestičku vedoucí ke dveřím lemovaly bíle natřené kameny aprosklená okna– prosklená– byla tak naleštěná, že vnich viděla sebe iRogera. Vypadali jako malé barevné skvrny mezi mihotavou zelení odrážejícího se lesa.

„Kdo by natíral na bílo kameny?“ zeptala se ainstinktivně ztišila hlas, jako by ji chalupa mohla slyšet.

„No, rozhodně ne někdo, kdo má hodně volného času,“ řekl napůl šeptem. „Takže je to buď zklamaný zahradní návrhář, nebo někdo sneurotickou potřebou ovládat své okolí.“

„Předpokládám, že neexistuje žádný důvod, proč by vkaždé době nemohl žít někdo, kdo potřebuje všechno ovládat,“ řekla asetřásla si ze sukní prach akusy listí. „Jen se podívej na lidi, kteří navrhovali alžbětinská bludiště. Co to otěch lidech říkala Amy? Cunningham, tak je to jméno?“

„Ano. ‚Jsou to metodisté. Modré světlo,‘“ citoval Roger, „‚dávejte si na ty lidi pozor, kazateli.‘“ Astím napřímil ramena avkročil na stezku vinoucí se mezi nabílenými kameny.

„Modré světlo?“ řekla anásledovala ho. Narychlo si upravovala slamák sširokou krempou cudně naražený přes čepeček. Bůh chraň, aby kazatelova žena pohoršovala věřící…

Ještě než Roger stihl vstoupit na první schod, otevřely se dveře. Stál vnich malý, ježatý muž shuňatým obočím aprohlížel si je sne zrovna přívětivým výrazem. Byl úhledně oblečený vhnědých kalhotách avestě zhrubé látky, alněnou košili měl čerstvě vyžehlenou, ikdyž byla mírně zažloutlá věkem.

„Dobrý den přeji, pane.“ Roger se poklonil aBrianna krátce uctivě poklesla vkolenou. „Jmenuji se Roger MacKenzie atoto je moje manželka Brianna. Nedávno jsme přišli na Hřeben a…“

„Už jsem ovás slyšel.“ Muž se na ně podíval přimhouřenýma očima, ale zřejmě prošli zkouškou, neboť ustoupil apobídl je dovnitř. „Jsem kapitán Charles Cunningham, kdysi člen námořnictva Jeho Veličenstva. Pojďte dál.“

Brianna cítila, jak se Roger zhluboka nadechl. Usmála se na kapitána Cunninghama, ten mrkl aostře se podíval na Rogera, jako by chtěl vědět, jestli to schvaluje.

„Děkuji, kapitáne,“ řekla co nejmilejším hlasem aprošla kolem Rogera přes práh do domu. „Máte nesmírně pozoruhodný dům– je překrásný!“

„Já… proč…“ začal kapitán, vyvedený zmíry. Než se však stihl vzpamatovat, před krbem se zhmotnila temná bytost. Nyní to byla Brianna, kdo zamrkal.

„Vy jste kazatel?“ řekla ta žena apodívala se přes Bree. Ano, určitě to byla žena, ikdyž téměř tak vysoká jako Brianna aoděná celá včerném až na naškrobený bílý čepec, jeden ztěch přísných sklopami přes uši. Byla stará, ale nedalo se říct, jak moc; obličej měla kostnatý sostrýma očima aBrianna okamžitě pomyslela na vlčici, která kojila Romula aRéma.

„Jsem kazatel,“ řekl Roger ahluboce se jí poklonil. „Kvašim službám, madam.“

„Mhm. Azjaké jste sekty, pane?“ dožadovala se žena.

„Jsem presbyterián, madam,“ řekl Roger, „ale…“

„Vskutku?“ tázala se žena aupřela na Bree ostré modré oči. „Vy sdílíte manželovo vyznání?“

„Já jsem římská katolička,“ řekla Brianna co nejmírněji. Nebylo to poprvé anebude to naposled, ale už předem se dohodli, jak se stakovými otázkami vypořádat. „Stejně jako můj otec– Jamie Fraser.“

Tato odpověď obvykle tazatele zarazila aposkytla Rogerovi dostatek času, aby převzal otěže. Inekatoličtí nájemníci chovali jejího otce vúctě– ať už zosobní známosti či zpouhého faktu, že byl majitelem jejich půdy. Byli proto obvykle, nehledě na své názory na katolíky, přinejmenším ochotní vést zdvořilou konverzaci.

Tato žena– paní Cunninghamová?– si odfrkla apřejela Bree pohledem od hlavy až kpatě takovým způsobem, jako by ji porovnávala sřadou pochybných žen, které za svůj život potkala, ashledávala ji ještě nemravnější.

„Fuj,“ řekla. „Papeženka! Takové mizery pod touto střechou nestrpíme!“

„Matko,“ řekl kapitán avykročil směrem kní. „Myslím, že…“

„Madam,“ řekl Roger astoupl si před Bree, aby přerušil baziliščí pohled zamířený jejím směrem. „Ujišťuji vás, že jsme nepřišli, abychom vás obraceli na naši víru nebo vás přiměli konvertovat. Já…“

„Presbyterián, pravíte?“ Upřela na něj oči achladně jej obviňovala: „Anavíc kazatel? Jak je tedy možné, že nedokážete udržet vlastní ženu na uzdě? Co můžete být za kněze, když dovolíte, aby vaše žena byla papežovou učednicí aaby chodila kolem ave vašich sousedech zasévala azalévala semena zvrhlosti avýtržností?“

„Matko!“ řekl kapitán Cunningham ostře. Netrhla sebou, jen na svého syna upřela přísný pohled.

„Víš, že to je pravda,“ napomenula ho. „Tohle děvče,“ kývla na Briannu, „říká, že jejím otcem je Jamie Fraser. To znamená,“ pohlédla přímo na Bree, „že vaší matkou je Claire Fraserová, že ano?“

Bree se také zhluboka nadechla; chalupa byla jako ze škatulky, ale celkem malá akaždou vteřinou se zdálo, že je tam méně vzduchu.

„To je,“ řekla vyrovnaně. „Apožádala mě, abych vám vyřídila její pozdravení aabych vám sdělila, že kdyby se někdo zvaší rodiny zranil nebo onemocněl, sradostí ho přijde ošetřit. Je léčitelka a…“

„Fuj!“ zopakovala paní Cunninghamová. „Ano, věřím, že by to udělala, ale nedostane příležitost, to vám zaručuji, děvče. Jakmile jsem se oté ženské doslechla, zasadila jsem ke dveřím heřmánek acesmínu. Do našeho domu žádná čarodějnice nevkročí, to vám povídám!“

Bree na paži ucítila Rogerovu ruku aúkosem na něj chladně pohlédla. Ne, ona kvůli této ženě neztratí trpělivost. Rogerovi krátce zacukaly koutky apustil ji, pak se otočil, ale ne kpaní Cunninghamové, nýbrž ke kapitánovi.

„Jak jsem řekl,“ pověděl mile, „nepřišel jsem nikoho obracet na víru. Každé upřímné víry si vážím. Jsem však zvědavý– jeden zmých sousedů mluvil ovás avaší rodině, kapitáne, azmínil výraz ‚modré světlo‘. Nebyl byste ochotný vysvětlit mi význam toho označení?“

„Aha,“ řekl kapitán azněl zdráhavě potěšeně, že mu Roger položil otázku, ke které jeho matka nemůže mít žádné výhrady. „Inu, pane, když se ptáte– tímto výrazem se označují námořní kapitáni, kteří na svých lodích prosazují teologii evangelizace. Říkají nám modrá světla.“ Mluvil skromně, ale hlavu měl hrdě zdviženou, stejně jako bradu. Jeho oči– bledší verze matčiných– měly obezřetný výraz. Nevěděl, jak to Roger přijme.

Roger se usmál. „Vy jste tedy také něco jako teolog, pane?“

„Inu,“ řekl kapitán ana okamžik se zamyslel. „Tolik bych se nepovyšoval, ale napsal jsem pár spisů– jen mé vlastní myšlenky ohledně tohoto tématu, víte…“

„Vydal jste některé znich, pane? Velice rád bych si vaše názory přečetl.“

„Nuže… dva nebo tři… jen drobnosti… nic záslužného, řekl bych… vydali je Bell aCoxham vEdinburghu. Bohužel nemám žádné výtisky usebe,“ pohlédl na malý, hrubý stůl vrohu, na němž stál malý stoh papírů spolu skalamářem, pískem asklenicí plnou brků, „ale právě teď pracuji na díle většího rozsahu…“

„Na knize?“

Roger zněl upřímně zaujatě– nejspíš skutečně byl, pomyslela si Bree–, ale paní Cunninghamové stou přívětivostí zřejmě docházela trpělivost ahodlala celý rozhovor utnout vzárodku, než Roger svede kapitána krouhačství nebo něčemu ještě horšímu.

„Vkaždém případě, kapitáne, se otchyni tohoto gentlemana všeobecně ví, že je to čarodějnice, ajeho manželka nejspíš také. Pošli je pryč. Nemáme ojejich plány zájem.“

Roger kní otočil tvář avytáhl se do plné výšky, takže se hlavou málem dotýkal hřebenového trámu střechy. „Žádám, abyste vzala na vědomí, že jsem božím kazatelem. Víra mé manželky– ajejích rodičů– je zrovna tak ctnostná amorální jako víra každého jiného dobrého křesťana, ato odpřísáhnu srukou na vaší vlastní Bibli, pokud si to budete přát.“ Kývl kmaličké poličce nad stolem, kde Bible zaujímala výsostné místo vřadě menších knih.

„Ehm,“ řekl kapitán apřimhouřil oči směrem ke své matce. „Právě jsem se chystal zavolat zpole své dva chlapce, pane– poručíky zmé poslední lodi, kteří se rozhodli vydat se na pevninu se mnou. Doprovodím vás avaši paní na konec stezky, pokud snesete mou společnost.“

„Děkuji vám, kapitáne.“ Bree se chopila příležitosti opět se vložit do hovoru avysekla hluboké pukrle před kapitánem apoté– spokud možno přesvědčivým výrazem ve tváři– ipřed paní Cunninghamovou. „Pamatujte, prosím, že pokud se vám přihodí něco… naléhavého, moje matka přispěchá okamžitě.“

Paní Cunninghamová jako by se zvětšila do všech směrů současně.

„Opovažujete se mi vyhrožovat, holka?“

„Cože? Ne!“

„Vidíš, co jsi to vpustil do domu, kapitáne?“ Paní Cunninghamová Brianninu námitku ignorovala asvého syna probodla pohledem. „To děvče nás chce uhranout.“

„Čeká nás ještě několik návštěv,“ zakročil spěšně Roger. „Dovolíte mi požehnat vašemu domu krátkou modlitbou, než odsud odejdeme, pane?“

„Proč…“ Kapitán pohlédl na svou matku, pak se napřímil apozvedl bradu. „Ano, pane. Byli bychom vám velice vděční.“

Brianna spatřila, jak paní Cunninghamová opět našpulila rty, aby řekla „Fuj!“, ale Roger ji přerušil, neboť urychleně pozvedl ruce asklonil hlavu kpožehnání.

„Kéž Bůh požehná tomuto obydlí,

každému kameni, trámu iprknu,

všem pokrmům, nápojům ioděvu.

Kéž zde lidé vždy žijí ve zdraví.“

„Dobrý den přeji, pane, madam,“ dodal rychle asúklonou popadl Brianninu ruku. Neměla čas cokoli říct– ještě že tak, pomyslela si– ale usmála se apřikývla na toho baziliška, zatímco couvali ze dveří.

„Takže teď už víme, co znamená Modré světlo,“ řekla, akdyž se blížili ke konci stezky, opatrně se ohlédla přes rameno. „Jak říká máma… Pro Kristovy rány!“

„Výstižné,“ řekl Roger se smíchem.

„Nebyla to skotská modlitba Hogmanay?“ zeptala se. „Zněla mi povědomě, ale nejsem si jistá…“

„Je to tak– aje to také požehnání pro dům. Nejspíš jsi ji slyšela od svého otce, ale on ji říká gaelsky. Soudě podle přízvuku jsou Cunninghamovi vzdělaní obyvatelé nížin; kdybych tu modlitbu zkusil vgaelštině, paní Cunninghamová by si nejspíš pomyslela, že se je snažím očarovat.“

„Anesnažil ses snad oto?“ Řekla to lehkomyslně, ale on kní překvapeně otočil hlavu.

„Tedy… svým způsobem asi ano,“ řekl pomalu, ale pak se usmál. „Kouzla amodlitby zVysočiny se od sebe často nedají rozeznat. Ale myslím, že když mluvíš přímo kBohu, tak je to spíš modlitba než kletba.“

Ještě jednou se ohlédla přes rameno, neboť měla pocit, že paní Cunninghamová propaluje díru do dveří chalupy apozoruje, jak odcházejí.

„Věří presbyteriáni ve vymítání?“ zeptala se.

„Ne, nevěříme,“ řekl, ale také se ohlédl. „Můj otec– chci říct reverend– mi však říkal, že když navštívíš něčí dům, nikdy bys neměla odcházet, aniž bys nabídla nějaký druh požehnání.“ Odtáhl pružnou dubovou větvičku, aby pod ní mohla projít. „Dodával, že to může zabránit různým věcem, aby tě pronásledovaly domů– ale myslím, že jen žertoval.“

* * *

Právě jsem scházela podél břehu potoka, sbírala jsem pijavice, řeřichu acokoli dalšího, co vypadalo jedlé nebo užitečné, když jsem zaslechla vzdálené rachocení kol.

Myslela jsem si, že by to mohl být povoz toho potulného dráteníka, okterém se Germainovi zmínil Jo Beardsley, atak jsem si spěšně spustila sukně, vrazila nohy zpět do sandálů apospíchala jsem kvozové cestě, kde rachocení kol náhle nahradilo vydatné množství nadávek.

Ukázalo se, že pochází zúst velice urostlého muže, jenž spílal svým mulám, povozu akolu, které narazilo na kámen, až se uvolnila jeho železná obruč. Vnadávání postrádal Jamieho vynalézavost, vynahrazoval si to však hlasitostí.

„Jak vám mohu pomoci, pane?“ využila jsem chvíle, kdy se odmlčel, aby se nadechl.

Ohromeně se otočil.

„Kde jste se tady kčertu vzala?“ zeptal se.

Mávla jsem ke stromům za sebou aopět se zeptala: „Potřebujete pomoc?“ Když jsem se však kpovozu přiblížila, bylo mi jasné, že tohle není dráteník. Povoz– tažený dvěma velikými mulami– vezl nejrůznější věci, ale žádné železné pánve ani stuhy do vlasů. Na dně korby leželo půl tuctu mušket ataké malá sbírka mečů, kos aholí. Aktomu iněkolik soudků, které by mohly obsahovat solené ryby nebo vepřové– ajeden, vněmž byl nepochybně střelný prach. To jsem poznala nejen zoznačení, ale ize slabého pachu dřevěného uhlí snádechem síry amoči.

Sevřel se mi žaludek.

„Je toto Fraserův hřeben?“ dožadoval se muž arozhlédl se po lesích kolem nás. Nacházeli jsme se kus pod mýtinou, na níž stála chalupa Higginsových, ale vtěchto místech nebylo ani stopy po tom, že by tu někdo bydlel, kromě samotné, poměrně zarostlé, stezky.

„To je,“ řekla jsem, nemělo žádný smysl lhát. „Hledáte zde někoho?“

Ostře se na mě podíval apoprvé si mě skutečně prohlédl.

„Do mých záležitostí vám nic není,“ řekl, ačkoli ne nezdvořile. „Hledám Jamieho Frasera.“

„Já jsem paní Fraserová,“ pověděla jsem azaložila si paže. „Ajeho záležitosti jsou imými.“

Zrudl vobličeji aprobodl mě pohledem, jako by si myslel, že si zněj utahuji. Já jsem mu ale pevně hleděla do očí aon se po chvíli štěkavě zasmál auvolnil se.

„Dojdete tedy pro svého manžela, nebo si ho mám najít sám?“

„Akoho mám ohlásit?“ zeptala jsem se, aniž bych se pohnula.

„Benjamina Clevelanda,“ řekl amírně se nadmul pocitem vlastní důležitosti. „Už bude vědět.“

* * *

Jamie usadil poslední cihlu vřadě asmírným uspokojením zarovnal maltu. Spokojenost se uněj mísila sjistou hrůzou, když si uvědomil, že zítra bude kpráci na komínu potřebovat žebřík, výš už totiž bez něj nedosáhne. Itak ho bolela ramena apři pomyšlení, že se knim připojí ikolena, si protáhl záda apovzdechl si.

No, třeba mi stím moje krásná dcerka pomůže. Brianna mu první večer po příjezdu něco řekla. Šla sním na staveniště aspolečně klopýtali přes kameny aprovázky asmáli se, jako by byli opilí. Naráželi do sebe rameny achytali se za lokty, aby potmě udrželi rovnováhu. Každý letmý dotek zažehl jiskru, jež ho hřála.

„Mohla bych vyrobit přenosný rám skladkou.“ To řekla, když položila ruku na napůl postavený komín. „Můžeme nahoru zvednout kbelík plný cihel, abys na ně ze žebříku dosáhl.“

„My,“ řekl tiše ausmál se. Pak se rozpačitě ohlédl přes rameno pro případ, že ho zaslechli muži nosící klády. Ti už však tu poslední odložili ateď si dávali přestávku, aby se najedli– Amy Higginsová aFanny jim přinesly pivo. Hodil zednickou lžíci do džberu svodou avydal se za nimi. Těsně předtím, než došel na hranici základů, však koutkem oka zahlédl na vozové cestě pohyb, apak se na dohled objevila Claire, která vporovnání smužem, jenž kráčel vedle ní, vypadala drobná.

„ANaoimh Micheal Àirdaingeal, dìon sinn anns an àm a’chatha,“ řekl si pro sebe. Toho muže nepoznával, ale ikromě jeho velikosti na něm bylo něco, zčeho mu přeběhl mráz po zádech.

Pohlédl na své dnešní pomocníky– sedm mužů: Bobby Higgins, tři jeho muži zArdsmuiru adalší nájemníci, které ještě dobře neznal. Ataké Fanny, která jim přinesla oběd.

Ani jeden zmužů si dosud muže přicházejícího přes mýtinu nevšiml– zato Fanny ano. Zamračila se apak rychle pohlédla na Jamieho. Kývl na ni, aby ji uklidnil, ajejí tvář se uvolnila, ačkoli dál shlížela dolů zkopce, zatímco odpovídala na něco, co jí říkal jeden zmužů.

Jamie překročil základy. Měl pocit, že by toho chlapa chtěl uvítat ve vlastním domě smuži za zády, ale ještě silněji cítil, že se chce dostat mezi něj aClaire.

Zdvořile se usmívala, zatímco muž hovořil, ale vjejí tváři viděl obavy. Vzhlédla však aspatřila, že se knim Jamie blíží. Zaplavila ji vlna úlevy aon ucítil, jak se mu na oplátku rozbušilo srdce. Kráčel knim, neusmíval se, ale přinejmenším se tvářil příjemně.

„Generál Fraser?“ zeptal se muž ase zájmem si ho prohlédl od hlavy až kpatě. Ano, to vysvětlovalo Claiřinu obezřetnost.

„Už nikoli,“ řekl, stále ještě vlídně, anabídl muži pravici. „Jamie Fraser, kvašim službám, pane.“

„Ajá kvašim, pane. Benjamin Cleveland.“ Zpocená ruka, podstatně větší než ta jeho, ho sevřela astiskla způsobem, jenž vypovídal opřesvědčení jejího majitele, že by dokázal Jamieho zranit, kdyby chtěl.

Jamie na to nijak nereagoval, ruku pustil ausmál se. Jo, jen si to zkus, ty parchante.

„Vaše jméno znám, pane. Tu atam jsem ho zaslechl.“

Koutkem oka viděl, jak Claire pozvedla obočí.

„Pan Cleveland je známý bojovník sindiány, anighean,“ řekl, aniž by zmuže spustil oči. „Dle svých vlastních slov zabil celou řadu Kríů aČerokíů.“

„Také Kahnawaků. Ale nepočítám je,“ řekl Cleveland azasmál se způsobem, který vypovídal otom, že si pamatuje každého muže, kterého zabil, aže na ně vzpomíná rád. „Předpokládám, že vaše vztahy sindiány jsou ochlup vřelejší?“

„Máme včerokíjských vesnicích přátele.“ Ne všichni jeho přátelé vřečených vesnicích byli indiáni, ale Clevelandovi po Scotchee Cameronovi nic nebylo.

„Výtečně!“ Clevelandova rudá tvář zbrunátněla ještě víc. „Doufal jsem, že by to tak mohlo být.“

Jamie naklonil hlavu na stranu aneurčitě zabručel.

Claire zřejmě postřehla, co si skutečně myslí, neboť si odkašlala, postavila se vedle něj adotkla se jeho paže.

„Panu Clevelandovi se rozbilo kolo, asi míli dál po cestě– praskla mu obruč. Možná by ses na to mohl podívat?“

Usmál se na ni; byla průhledná jako lahev ginu.

„Zajisté,“ řekl, akdyž se otočil ke Clevelandovi, dodal: „Doufám, že se vám nepochroumal náklad, když vám prasklo kolo. Jestli jste vezl něco křehkého, pak možná…“

„Ale ne,“ řekl Cleveland nenuceně. „Je to jen pár zbraní atrocha prachu; samé odolné věci.“ Zazubil se na Jamieho aodhalil řadu pevných, zdravých zubů, ačkoli se mu mezi dvěma znich zachytil kousek tmavě hnědého tabáku.

„Když už však mluvíme ozbraních,“ pokračoval. „To je jedna věc, okteré jsem svámi chtěl mluvit. Ale ano, udělejme to, co navrhuje vaše milá paní.“ Uctivě se Claire poklonil apak se otočil achytil Jamieho za paži, aby ho nasměřoval ke stezce.

Jamie se mu beze slova vytrhl, otočil se zpět ke Claire ařekl jí: „Pošli Bobbyho aAarona snářadím, ano, Anglánko? Amožná istrochou piva, jestli nějaké zbylo.“

Cleveland nečekal, okamžitě se otočil směrem kcestě anechal Jamieho, ať ho dožene. Ten ho následoval aočima si měřil jeho široká záda anohy silné jako kmeny stromů. Všiml si iobnošeného koženého opasku se stopami po taštici na náboje arohu na prach, na němž se vtuto chvíli houpal pouze velký nůž ve zrovna tak obnošené pochvě– ozdobené barvenými dikobrazovými trny vindiánském vzoru.

Ten muž byl možná odvacet let mladší než on– apřinejmenším osto liber těžší, ale itak byl Cleveland opalec či dva menší. Pravděpodobně byl vždy tím nejvyšším mužem vkaždé společnosti. Nejspíš se nikdy nemusel moc starat oto, jestli ho ostatní mají rádi, či ne.

* * *

Povoz stál ve stinném, tmavě zeleném dolíku na místě, kde se vozová cesta vinula mezi dvěma kopci hustě porostlými jedlemi balzámovými, jedlovci aborovicemi. Jamie cítil, jak se ho jako studená ruka dotkl chlad, azhluboka se nadechl čisté vůně terpentýnu acypřišových bobulí.

Byl rád, že samotné kolo povozu není rozbité; železná obruč, která ho svírala, se uvolnila, ale dřevo neprasklo. Možná toho muže– ajeho zbraně; stihl pohlédnout na obsah povozu– stihne vrátit na cestu dřív, než si pohostinnost vyžádá, aby mu Fraserovi poskytli večeři apostel.

„Přišel jste za mnou,“ oznámil mu na rovinu, zatímco si prohlížel kolo. Cestou kpovozu si neřekli nic víc než pár krátkých zdvořilostí. Ovšem se zbraněmi přímo na očích nastal čas jít kvěci.

Cleveland přikývl astáhl si klobouk, otevřeně Jamieho hodnotil pohledem. Břicho mu napínalo látku lovecké košile, ale vypadalo to na pevný tuk, který muži chrání životně důležité orgány.

„Ano, hledal jsem vás. Vuplynulých dvou letech jsem toho ovás tak či onak hodně slyšel.“

„Lidé, kteří poslouchají klepy, osobě nic dobrého neuslyší,“ řekl Jamie vgàidhlig.

„Cože?“ Clevelanda to překvapilo. „Co to bylo? Francouzština ne. Té jsem slyšel až příliš.“

„Je to gàidhlig,“ řekl Jamie, pokrčil rameny apak to samé zopakoval anglicky. Cleveland se místo odpovědi usmál.

„Vtom možná máte pravdu, pane Frasere,“ řekl. Předklonil se, zvedl těžký železný pruh, jako by to bylo pouhé chmýří, avestoje si ho zamyšleně převracel vrukou. „Hodně se mluví otom, jak jste přišel osvou vojenskou hodnost.“

Ikdyž se tomu bránil, Jamie cítil, jak mu po krku stoupá žár.

„Vzdal jsem se své hodnosti, pane Clevelande, po bitvě uMonmouthu. Dočasně mě ustanovili polním generálem, abych převzal velení nad několika nezávislými setninami domobrany. Ty byly ale po bitvě rozpuštěny. Mých služeb již nebylo třeba.“

„Prý jste odešel bez varování apolovinu svých mužů jste nechal na bitevním poli, abyste se postaral osvou churavou ženu.“ Cleveland zvědavě pozvedl husté obočí. „Ovšem paní Fraserovou jsem poznal, atudíž jako muž vaše pocity naprosto chápu.“

Jamie se na něj podíval přes povoz plný mušket aprachu.

„Nepotřebuji se před vámi obhajovat, pane. Pokud mi chcete něco říct, tak ven stím, ať to máme za sebou. Musím jít vykopat kadibudku.“

Cleveland pozvedl ruku dlaní napřed asmířlivě sklonil hlavu.

„Nechtěl jsem vás urazit, pane Frasere. Jen bych rád věděl, jestli se chcete vrátit karmádě. Jakýmkoli způsobem.“

„Ne,“ odpověděl Jamie stroze. „Proč se ptáte?“

„Protože pokud ne,“ řekl Cleveland aupřel na něj vypočítavý pohled, „pak by vás možná zajímalo, že mnozí vaši whigští sousedé za horami,“ trhl bradou zhruba směrem kTennessee County, „mám na mysli majitele půdy, kteří mají co ztratit, svolávají soukromou domobranu, aby ochránili své rodiny amajetek. Říkal jsem si, že byste mohl uvažovat oněčem podobném.“

Jamie cítil, jak se jeho odpor ktomu muži malinko mění aneochotně sklouzává ke zvědavosti.

„Akdybych chtěl?“ zeptal se.

Cleveland pokrčil rameny.

„Pak by bylo vhodné zůstat ve styku sostatními skupinami. Nikdy nevíte, kde se Britové mohou objevit, ale až to udělají– avěřte mi, pane Frasere, že to udělají–, já osobně bych otom rád věděl včas, abych mohl jednat.“

„Jednat,“ zopakoval pečlivě. „Akdo jsou ti muži, okterých mluvíte?“

„Opravdu takoví jsou,“ řekl Cleveland, odpověděl spíš na nevyřčenou myšlenku než na Jamieho otázku. „John Sevier. Isaac Shelby. William Campbell aFrederick Hambright. Amnoho dalších otom přemýšlí, to vám povím.“

Jamie přikývl, ale nic víc neřekl.

„Ještě jednu věc jsem ovás slyšel, pane Frasere,“ řekl Cleveland, zvedl jednu zmušket na povoze alenivě si prohlížel křesací kámen. „Prý jste byl indiánským prostředníkem. Je to tak?“

„Ano, byl.“

„Aprý jste byl dobrý.“ Cleveland se usmál, najednou nemotorně laškovně. „Vypráví se, že dole ve vesnici Čerokíů je slušná řádka rudovlasých dětí.“

Jamie měl pocit, jako by ho Cleveland udeřil mušketou do obličeje. Opravdu se to říkalo, nebo to byl jen nějaký trik, kterým se ho Cleveland pokoušel namočit do něčeho nekalého?

„Přeji vám dobrý den, pane,“ řekl škrobeně. „Mí muži za krátko přijdou snářadím, aby vám opravili kolo.“

Otočil se zpět na cestu, ale Cleveland, který se na svou váhu pohyboval překvapivě rychle, byl hned vedle něj.

„Pokud budeme mít domobranu, budeme potřebovat zbraně,“ řekl Cleveland. „To dává rozum, ne?“ Když viděl, že Jamie nemá náladu odpovídat na rétorické otázky, zkusil to odjinud.

„Indiáni mají zbraně,“ řekl. „Britská vláda dává Čerokíům každý rok slušnou dávku střeliva aprachu na lov. Bývalo to tak itenkrát, když jste byl vyzvědačem?“

„Na shledanou, pane Clevelande.“ Jamie přidal do kroku, přestože ho ztoho rozbolela poraněná noha. Cleveland mu sevřel paži aprudce jej zastavil.

„Ozbraních můžeme mluvit později,“ řekl Cleveland. „Je tu už jen jedna věc, oníž jsem si svámi chtěl promluvit.“

„Nesahejte na mě.“ Tón jeho hlasu přiměl Clevelanda povolit stisk, avšak neustoupil.

„Muž zvaný Cunningham,“ řekl amalýma hnědýma očima na Jamieho pevně pohlédl. „Bývalý námořní kapitán. Toryovec. Loajalista.“

Tohle do Jamieho hrudi vypálilo malou studenou díru. Kapitán Cunningham vskutku byl loajalista– stejně jako tucet dalších nájemníků.

„Nenávidím toryovce,“ řekl Cleveland zadumaně. Zavrtěl hlavou, ale Jamie pod krempou klobouku zahlédl, jak se mu zalesklo vočích. „Pár jsem jich pověsil, tam doma. Jiné jsem zjizvil, takže odešli sami.“ Odkašlal si aodplivl, nažloutlý hlen přistál Jamiemu unohy.

„Inu. Ten kapitán Cunningham píše dopisy. Eseje do novin. Člověk, který myslí na zdraví toho muže, by si sním otom možná chtěl promluvit. Nemyslíte?“

* * *

Když se Jamie vrátil na staveniště, našel rozdělaný oheň azkotlíku se linula lahodná vůně vařeného jídla. Byli tam Roger aIan, mluvili sClaire aze stromů upotoka se ozýval křik hrajících si dětí. Vzpomněl si, že dnes večer přijde na večeři Jenny. Málem na to zapomněl, jak ho rozzlobily žvásty toho Clevelanda.

„Člověk, který myslí na zdraví toho muže, by si sním otom možná chtěl promluvit. Nemyslíte?“

Ve skutečnosti to nebyla špatná rada, ale to vědomí mu náladu nijak nezlepšilo. Neměl rád, když mu někdo vyhrožoval, když se nad ním někdo povyšoval auž vůbec se mu nelíbilo, když se ho pokoušel zastrašit muž větší než on sám. Nelíbily se mu ani Clevelandovy zprávy, ale ty samotné mu za zlé neměl.

Dolehla kněmu klidná domácká atmosféra, lákalo ho připojit se ke své rodině, dát si studené pivo, jež Fanny vytáhla ze studny, posadit se anatáhnout si bolavou nohu. Ale rozhovor sClevelandem vněm stále někde hluboko vřel aon oněm nechtěl snikým mluvit, dokud si to sám nepřebere.

Když procházel staveništěm, krátce mávl na Claire apokračoval klopatě, která na něj čekala zabodnutá do země unapůl vykopané kadibudky. Těžká námaha ho uklidní, až si bude vše promýšlet. Alespoň vto doufal.

* * *

Roger viděl, jak se Jamie tiše vytratil do stínů za napůl postaveným komínem, apředpokládal, že se šel vymočit. Když se však ani po několika minutách nevynořil, Roger se oddělil od rozhovoru– ten se vtu chvíli točil kolem nekonečných možností pro Oglethorpovo jméno– anásledoval tchána do stínu.

Našel Jamieho stát na hraně velké hranaté díry vzemi, očividně tam dumal nad její hloubkou.

„Nová kadibudka?“ zeptal se akývl směrem kjámě. Jamie vzhlédl, usmál se na něj aRoger pocítil příval tepla– zvíce než jednoho důvodu.

„Ano. Původně jsem chtěl vytvořit obvyklou kadibudku, víš, jen sjedním sedátkem.“ Jamie ukázal na díru, poslední paprsky světla se dotkly jeho vlasů akůže zlatavým světlem. „Ale se čtyřmi dalšími– ačasem jich možná bude ivíc, že? Říkali jste přece, že tu chcete zůstat.“ Pohlédl úkosem na Rogera aopět se usmál.

„Apak tu jsou lidé, kteří chodí za Claire. Jeden zCrombieho chlapců přišel minulý týden pro lék, protože měl šílenou běhavku, atak dlouho kručel asténal vkadibudce Bobbyho Higginse, že si celá rodina musela odskočit do lesa. Amy neměla moc radost, když viděla, vjakém stavu kadibudku zanechal, to ti povídám.“

Roger přikývl.

„Takže ji chceš udělat větší. Nebo rovnou dvě kadibudky?“

„Ano, vtom to vězí.“ Jamie vypadal potěšeně, že Roger tak rychle pochopil situaci. „Víš, většina domů má latrínu, kam se vejdou dva najednou– McHughovi mají kadibudku se třemi dírami aje to krasavice; Sean McHugh to umí snářadím ato je jen dobře, když má sedm děcek. Ale jde oto…“ Zamračil se aohlédl se zpět kohni, který zjejich místa zakrývala temná masa komínu. „Ženy, víš?“

„Myslíš Claire aBriannu.“ Roger okamžitě pochopil, na co Jamie myslí. „Ano, mají rády soukromí. Nestačila by malá západka zevnitř dveří…?“

„Ano, to mě napadlo.“ Jamie mávl rukou, aby to zamítl. „Problém spočívá vtom, co si myslí o… bakteriích.“ To slovo vyslovil velice opatrně arychle se pod nakrčeným obočím podíval na Rogera, jako by chtěl vědět, jestli to vyslovil správně, nebo jako by si nebyl jistý, jestli to slovo vůbec existuje.

„Aha. To mě nenapadlo. Myslíš ty nemocné, kteří přijdou– mohli by tu nechat…“ Asám také mávl směrem kdíře.

„Ano. Měl bys vidět to divadlo, když Claire trvala na tom, aby Amyinu latrínu polili vroucí vodou alouhovým mýdlem aaby do ní nalili terpentýn, poté co ten kluk od Crombiů odešel.“ Při té vzpomínce nakrčil ramena až kuším. „Kdyby to dělala pokaždé, když by někdo nemocný použil naši latrínu, tak bychom všichni chodili srát do lesa.“

Zasmál se tomu aRoger taky.

„Tak tedy obojí,“ řekl Roger. „Dvě díry pro rodinu aoddělenou latrínu pro návštěvy– nebo spíš pro ordinaci. Řekneš, že je to tak pohodlnější. Nechceš přece, aby se vyprávělo, že jsi nabubřelý, protože nepustíš jiné lidi do svojí kadibudky.“

„Ne, to bych opravdu nechtěl.“ Jamie se na okamžik zachvěl, ale pak se uklidnil achvíli hleděl do jámy spolovičním úsměvem ve tváři. Kolem nich se zvedaly hutné vůně čerstvě vykopané zeminy anově nařezaného dřeva, mísily se svůní ohně aRoger si téměř dovedl představit, že cítí, jak se dům zhmotňuje zkouře.

Pak se Jamie probral aotočil hlavu kRogerovi.

„Chyběl jsi mi, Rogere Macu,“ řekl.

* * *

Roger otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale hrdlo se mu sevřelo tak pevně, jako by polkl kámen, atak zněj vyšlo jen tlumené zabručení.

Jamie se usmál adotkl se jeho paže, pobídl ho kvelkému kameni, oněmž Roger předpokládal, že bude vpřední části domu. Kamenné základy od velkého kamene vybíhaly pod úhlem devadesáti stupňů. Bude to rozměrný dům, možná ještě větší než původní velký dům.

„Projdeš si se mnou základy domu?“

Roger pokýval hlavou anásledoval tchána kvelkému kameni. Překvapilo ho, že na něm našel vytesané jméno „FRASER“ apod tím rok „1779“.

„Můj základní kámen,“ řekl Jamie. „Říkal jsem si, že kdyby dům opět vyhořel, lidé by přinejmenším věděli, že jsme tu někdy byli, rozumíš?“

„Aha… hmm,“ dostal ze sebe Roger. Těžce si odkašlal apořádně se nadechl, aby mohl pronést pár slov. „Lallybroch… tvůj tá…“ Ukázal nahoru, jako by na římsu. „Dal datum– tam.“

Jamieho tvář se rozzářila. „Ano, dal,“ řekl. „Takže ten dům stále stojí?“

„Stál, když jsem ho viděl… naposled.“ Hrdlo mu povolilo, když se trochu uklidnil. „Ačkoli… když otom přemýšlím…“ Zarazil se, když si vzpomněl, kdy Lallybroch viděl naposled.

„Jen mě to zajímalo.“ Jamie se kněmu otočil zády avedl Rogera podél budoucího boku domu. Od ohně knim zavanula vůně pečeného masa. „Brianna mi řekla omužích, kteří kvám přišli.“ Krátce se ohlédl na Rogera apečlivě střežil svůj výraz. „Tehdy jsi byl pryč, samozřejmě, hledal jsi Jema.“

„Ano.“ ABree musela dům opustit– jejich dům– apřenechat jej lupičům aúnoscům. Bylo to, jako by mu zhrdla do hrudi klesl kámen. Teď ale nemělo žádný smysl na to myslet, atak představu lidí střílejících na jeho ženu aděti zatlačil hluboko do pozadí– prozatím.

„Ve skutečnosti,“ řekl, když Jamieho dohnal, „jsem Lallybroch naposled viděl… už oněco dřív.“

Jamie se zarazil apozvedl obočí aRoger si odkašlal. Přišel sem právě proto, aby tohle řekl; žádná vhodnější chvíle už nejspíš nepřijde.

„Když jsem šel hledat Jema, ze všeho nejdřív jsem zašel do Lallybrochu. Znal ho, pro něj to byl domov– říkal jsem si, že kdyby dokázal Cameronovi utéct, nejspíš by směřoval tam.“

Jamie se na něj na chvíli zahleděl, pak se nadechl apřikývl. „Bree říkala, že to bylo roku… 1739?“

„Tenkrát ti bylo osmnáct. Byl jsi na univerzitě vPaříži. Tvoje rodina na tebe byla velice hrdá,“ dodal Roger jemně. Jamie ostře otočil hlavu astál naprosto nehnutě; Roger cítil, jak se mu zadrhl dech vhrdle.

„Jenny,“ řekl. „Potkal jsi Jenny. Tenkrát.“

„Ano, potkal. Bylo jí možná dvacet. Tenkrát.“ Atenkrát pro něj znamenalo před necelým rokem. AJenny teď bylo kolik, šedesát? „Říkal jsem si– napadlo mě, že bys jí možná měl něco říct, než se sní znovu setkám.“

„Aby ji ten šok neporazil?“

„Tak nějak.“

Jamie se nyní otočil zpět kněmu, Roger si myslel, že jeho výraz kolísá mezi úsměvem apovážlivým šokem. Roger to cítil také, nevěřícnost, dezorientaci apocit, že neví, kam položit nohy. Jamie zavrtěl hlavou jako býk odhánějící mouchu. Znám ten pocit, příteli… znám je všechny.

„To je… od tebe velice ohleduplné.“ Jamie polkl apak vzhlédl, šokem si prorazila cestu další myšlenka– ata ho ještě prohloubila. „Můj otec. Říkal jsi– moje rodina. On…“ Hlas ho zradil.

„Byl tam.“ Hlasy od vzdáleného ohně se nyní ustálily do vyrovnaného hukotu pracujících žen: cinkání, šplíchání aškrabání, hlasy na hranici slyšitelnosti přerušované malými výbuchy smíchu aobčasným okřiknutím zlobivého dítě. Roger se dotkl Jamieho paže anaklonil hlavu kcestě vedoucí kpřístřešku na prameni azahradě. „Možná bychom si měli jít někam na chvíli sednout,“ řekl. „Abych ti to mohl dovyprávět dřív, než přijde tvá sestra.“ Aby ses stím mohl vyrovnat beze svědků.

Jamie si hluboce povzdechl, krátce stiskl rty apak přikývl. Otočil se avykročil kolem velkého čtvercového základního kamene. Rogerovi se náhle zdálo, že se velice podobá klanovým kamenům, které viděl na poli vCullodenu– velké šedé kameny ve večerním světle vrhající dlouhé stíny akaždý svytesaným jménem: McGillivray, Cameron, MacDonald… Fraser.

* * *

Roger stál sJamiem na mechem zarostlém břehu nad pramenem aposlušně obdivoval klubající se přístřešek nad pramenem na opačné straně proudící vody.

„Ještě to nic moc není,“ řekl Jamie skromně akývl na tu malou stavbu. „Ale na nic lepšího jsem zatím neměl čas. Brzy budu muset postavit větší– možná než přijde příští jaro–, letní deště tenhle nejspíš vyplaví.“

Vtuto chvíli byl přístřešek sotva víc než skalní převis, ke kterému zobou stran přistavěli kamenné zdi. Každá zeď měla uzemě otvory, kterými mohla protékat voda. Mezi zdmi byly několik stop nad čistou vodou pramene upevněné dřevěné latě. Vtu chvíli na nich visely tři konve smlékem, každá zakrytá zatíženým plátnem, aby se do něj nedostaly mouchy nebo žáby, apolovina voskovaného kola moravského sýra velikosti Rogerovy hlavy.

„Jenny umí vyrábět výborný sýr,“ řekl Jamie akývl na ten poslední předmět. „Ještě ale nenašla dobrý základ, tak jsem jí ze Salemu přivezl tohle.“

Pod latěmi byla skromná sbírka kameninového nádobí napůl ponořeného ve vodě, které– jak říkal Jamie– obsahovalo máslo, smetanu, zakysanou smetanu apodmáslí. Bylo to klidné místo, zvody se zvedal chladný vánek apotůček si nepřetržitě povídal sám se sebou. Na břehu za neforemným kamenným přístřeškem hustě rostly vrby, které skláněly tenké větvičky až do proudu vody.

„Jako mladé ženy, myjící si vlasy, že?“ řekl Roger aukázal na ně. Jamie se pousmál, ale zřejmě vtu chvíli nemyslel na poezii.

„Tady,“ řekl, otočil se od pramene arozhrnul větve malých červených doubků. Roger ho následoval do malého svahu ana kamennou římsu, kde vprasklinách zakořenily dva nebo tři maličké stromky. Na římse bylo dost místa, aby si mohli pohodlně sednout, aRoger zjistil, že zní vidí ina opačný břeh, maličký přístřešek nad pramenem avelký kus stezky vedoucí ze staveniště.

„Kdyby se někdo blížil, tak ho uvidíme,“ řekl Jamie, usadil se se zkříženýma nohama azády se opřel ojeden ze stromků. „Nu tedy. Chtěl jsi mi pár věcí povědět.“

„Tak tedy.“ Roger se posadil do malého stínu, stáhl si boty apunčochy aspustil si nohy přes okraj římsy, takže se mu houpaly vchladném vánku. Doufal, že mu to uklidní rozbušené srdce. Nemohl dělat nic jiného, než začít.

„Jak jsem říkal, šel jsem do Lallybrochu, abych našel Jema– který tam samozřejmě nebyl. Ale Brian, tvůj otec…“

„Vím, jak se jmenuje,“ řekl Jamie suše.

„Říkal jsi mu někdy Brian?“ zeptal se vnáhlém popudu Roger.

„Ne,“ řekl Jamie překvapeně. „Copak lidé ve tvojí době oslovují své otce křestním jménem?“

„Ne.“ Roger krátce zamítavě mávl rukou. „Já jen– neměl jsem to říkat, je to část mého příběhu, ne tvého.“

Jamie pohlédl na blednoucí oblohu.

„Do večeře zbývá ještě hodně času,“ řekl. „Možná stihneme oba.“

„To je příběh na jindy,“ řekl Roger apokrčil rameny. „Ale… ve zkratce jde oto, že když jsem se vydal hledat Jema, našel jsem– no, místo něj jsem našel svého otce. Ion se jmenoval Jeremiah– lidé mu říkali Jerry.“

Jamie řekl něco gaelsky apokřižoval se.

„Ano,“ řekl Roger stroze. „Jak jsem řekl– někdy jindy. Jde oto– když jsem ho našel, bylo mu teprve jedenadvacet. Ajá už byl přitom tak starý jako teď; mohl bych být téměř jeho otcem. Atak jsem mu říkal Jerry apřemýšlel jsem oněm tak. Ale zároveň jsem věděl, že to byl můj… vždyť víš. Nemohl jsem mu říct, kdo jsem; nebyl na to čas.“ Opět cítil, jak se mu stáhlo hrdlo asnámahou si odkašlal.

„Tak tedy. Tvého otce vLallybrochu jsem potkal oněco dřív. Málem jsem se všoku skácel kzemi, když otevřel dveře ařekl mi své jméno.“ Při té vzpomínce se smutně usmál. „Byl zhruba vmém věku, možná opár let starší. Potkali jsme se… jako muži. Pan MacKenzie. Pan Fraser.“

Jamie krátce přikývl, ale vočích se mu leskla zvědavost.

„Apak přišla tvá sestra aoba mě přivítali anakrmili. Tvému otci jsem řekl– tedy přirozeně jsem mu neřekl vše– ale sdělil jsem mu, že hledám svého chlapce, kterého unesli.“

Brian nabídl Rogerovi postel aráno ho vzal do všech chalup vokolí, kde se bezvýsledně vyptávali na Jema aRoba Camerona. Ale následující den navrhl, aby se vydali až do Fort William azeptali se posádky pevnosti.

Roger upíral oči na kus mechu usvého kolene; vyrůstal vzelených polštářcích na kamenech avypadal jako hlavičky mladé brokolice. Cítil, jak Jamie naslouchá. Tchán se ani nepohnul, ale Roger poznal, že se při zmínce oFort Williamu mírně napjal. Nebo jsem se možná napjal já sám… Strčil prsty do chladného, vlhkého mechu; snad aby našel oporu.

„Velitelem byl důstojník zvaný Buncombe. Tvůj otec říkal, že ‚na Anglána je to slušný chlap‘– aměl pravdu. Brian přinesl dvě lahve whisky– dobré whisky,“ dodal, pohlédl na Jamieho aspatřil záblesk úsměvu na jeho tváři. „Napili jsme se sBuncombem aon slíbil, že řekne svým vojákům, aby se poptali vokolí. Dodalo mi to… naději. Jako bych opravdu mohl mít nějakou šanci Jema najít.“

Na okamžik zaváhal, snažil se vymyslet, jak říct to, co říct chtěl, ale koneckonců Jamie přece Briana znal.

„Nebylo to jen oBuncombově laskavosti. „Šlo oBriana Dhu,“ řekl apohlédl přímo na Jamieho. „Byl… laskavý, velice laskavý, ale skrývalo se za tím něco víc.“ Naprosto zřetelně si to pamatoval, Brian jel před ním do kopce, baret iširoká ramena ztmavlá deštěm, záda přímá ajistá. „Člověk úplně cítil– já jsem cítil– jako by… stačilo mít tohoto muže na své straně, avšechno by bylo vpořádku.“

„Tohle vjeho přítomnosti cítili všichni,“ řekl Jamie tiše asklopil oči.

Roger mlčky přikývl. Jamie skláněl rudohnědou hlavu dolů azrak upíral na svá kolena– ale Roger viděl, jak hlavu nepatrně otočil anaklonil, jako by odpovídal na něčí dotyk, aRogerovi zmalého záchvěvu čehosi mezi úctou aprostým uvědoměním vstaly chloupky za krkem.

Tohle je ono, pomyslel si, překvapilo ho to apřitom to vlastně očekával. Viděl to– nebo spíš, cítil to– už dřív, ale potřeboval to spatřit několikrát, aby si plně uvědomil, co to je. Přivolávání mrtvých ve chvíli, kdy onich mluvili ti, kteří je milovali. Briana Dhu tady na břehu horského potoka cítil stejně hmatatelně, jako toho pošmourného dne na Vysočině.

Roger krátce kývl na ducha, který stál vedle nich apomyslel si: Odpusť mi. Poté pokračoval dál.

Vyprávěl oWilliamu Buccleighu MacKenzieovi, který jednou Rogera téměř zabil, ale nyní se vykoupil tím, že mu pomohl shledáním Jema. Otom, jak společně potkali Dougala MacKenzieho, který se svými muži vybíral renty…

„Ježíši,“ řekl Jamie, ale Roger si všiml, že při zmínce oDougalovi se nepokřižoval. Pozvedl koutek úst. „Poznal Dougal, že– ten muž, Buck, je jeho syn?“

„Ne,“ řekl Roger suše. „Buck se přece jen ještě ani nenarodil. Ale když se Buck dozvěděl, že Dougal je jeho otec; byl to pro něj docela šok.“ Nejen pro něj.

„To si dovedu představit,“ zamumlal Jamie. Ve tváři mu přetrvával náznak pobavení aRoger přemýšlel– ne poprvé– nad schopností obyvatel Vysočiny putovat mezi naším světem atím příštím. Jamie zabil svého strýce, když musel, ale po smrti se sním usmířil. Slyšel rovněž Jamieho, jak vbitvě prosí Dougala opomoc– azřejmě ji také obdržel.

Roger aBuck ji dostali také: Dougal jim půjčil koně, aby mohli snáz cestovat.

Ovšem, jak Roger řekl, nechtěl vyprávět ovlastním pátrání po synovi aotci. Tento příběh byl otom, co dlužil jinému otci ajinému synovi. Stínu Briana Dhu– aJamiemu.

„Ten zbytek ti povím jindy. Prozatím tedy jde oto, že jsme se vrátili do Lallybrochu, protože Brian nám poslal zprávu. Prý našel nějakou věc, která by mi mohla pomoci vmém hledání.

Tou věcí byl jistý druh přívěsku, jenž mu zaslal velitel posádky ve Fort William. Přívěsek mu připadal zvláštní astálo na něm jméno ‚MacKenzie‘, atak si velitel iBrian pomysleli, že bych ho měl vidět.“ Když mu ty dvě známky opět vytanuly vmysli, sevřela se mu hruď: lisovaná kartonová kolečka, jedno červené, druhé zelené, ana obou stálo jméno „J. W. MacKenzie“ aktomu řada tajuplných čísel– psí známky letce RAF adefinitivní důkaz, že ve skutečnosti hledají úplně jiného Jeremiaha.

„Museli jsme zjistit, kde se ty známky vzaly, rozumíš? Atak jsme se vydali do Fort William. A…“ Musel zastavit azhluboka se nadechnout, aby to ze sebe dostal ven. „Dozvěděli jsme se, že kapitán Buncombe odešel; novým velitelem posádky se stal kapitán Randall.“

Veškeré pobavení se zJamieho tváře vytratilo anyní ji měl prázdnou jako nepopsaný list.

„Ano,“ řekl Roger aodkašlal si. „On.“ Nový velitel byl vstřícný apohledný. „Nápomocný,“ řekl Roger. „Bylo to…“ Hledal správné slovo, pak rozhodil rukama, když ho nemohl najít. „Bylo to divné. Chci říct… Věděl jsem… čeho se…“

„Čeho se na mně dopustil?“ Jamie se mu snečitelným výrazem díval do očí.

„Co ti udělal. Claire mi to řekla– tedy nám. Když si…“ Zahlédl Jamieho tvář aspěšně pokračoval. „Chci říct, věřila, že jsi mrtvý, jsem si jistý, že jinak by…“

„Takže ti vyprávěla všechno.“ Jamieho výraz se moc nezměnil, ale jeho tvář zbledla.

Ado prdele.

„No, jen to… é… é… všeobecně to nastí…“ Zarazil se. Nikdy nebudeš obstojným kazatelem, pokud nedovedeš být upřímný. Tohle mu řekl Buck aměl pravdu. Roger se nadechl.

„Ano,“ řekl prostě acítil se prázdný jako vyfouknutý měch.

Jamie beze slova vstal, odvrátil se, udělal pár kroků do lesa, zastavil se avyzvracel se.

Proboha svatého. Co mě to jen napadlo!

Roger měl pocit, jako by byl snad už celou hodinu zadržoval dech. Malinko se nadechl, apak znovu. Myslel daleko dopředu– na to, co potřeboval Jamiemu říct, vysvětlit aza co se omluvit, požádat oodpuštění. Potřeboval to udělat, aby tu on aBree mohli znovu žít. Ani ho nenapadlo, že si Jamie celou tu dobu neuvědomuje, že on– aBree, bože!– zná všechny důvěrné podrobnosti jeho osobního utrpení. Že je zná už celá léta.

Sakra, sakra, sakra… do prdele…

Roger seděl se zaťatými pěstmi, poslouchal, jak Jamie lapá po dechu, plive afuní. Upíral přitom oči na rudou berušku sčernými puntíky, která mu přistála na koleni. Lezla sem atam po šedé hrubě tkané látce azvědavě zkoumala látku tykadly. Nakonec zašustilo křoví aJamie se vrátil, posadil azády se opřel ostromek. Roger otevřel ústa, ale Jamie ho zarazil gestem ruky.

„Nic neříkej,“ řekl. Košili měl zvlhlou potem apřilepenou ke klíčním kostem. Veškerý večerní hmyz už vylezl ven; nad hlavami se jim vznášela oblaka mušek acvrčci začali cvrkat. Rogerovi uucha zapískal komár, ale nezvedl ruku, aby ho rozplácl.

Jamie si povzdechl azpříma se na Rogera podíval.

„Pokračuj,“ řekl. „Pověz mi zbytek.“

Roger přikývl apohled mu opětoval.

„Věděl jsem oRandallovi aotom, jaký je,“ řekl na rovinu. „Věděl jsem, co se stane. Nejen tobě– ale itvé sestře. Atvému otci.“

Tentokrát se Jamie pokřižoval, pomalu, azašeptal něco gaelsky, čemu Roger nerozuměl, ale nepožádal ho, aby to zopakoval.

„Tehdy jsem Buckovi řekl– jen otom– bičování, ne otom…“ Jamie mávl prsty zmrzačené ruky, jako by ho chtěl opět utnout. „Otvém otci aotom, co se mu tehdy stalo.“

Opět cítil chladnou hrůzu toho rozhovoru. Pokud nic neudělá, aby Jacka Randalla zastavil, Brian Dhu Fraser bude do roka mrtvý, zemře na mrtvici, zatímco bude sledovat, jak Jack Randall jeho syna bičuje ksmrti (to si bude myslet). ZJamieho se stane uprchlík, poraněný na těle ina duši, abude ho tížit provinilost za smrt svého otce avědomí, že svůj domov anájemníky přenechal své zarmoucené, utrápené sestře. AJenny, ta kouzelná mladá dívka, zůstane úplně sama, dokonce ibez bratrovy ochrany.

Jamie sebou při tom vyprávění ani netrhl, ale Roger cítil, jak ho ta slova bodají jako nože. Jenny. Kriste, jak se jí dokážu podívat do očí?

Zhluboka se nadechl. Už byl téměř ukonce.

„Buck ho chtěl zabít– Randalla. Okamžitě, bez váhání.“

VJamieho hlase zazněl slaboučký náznak smíchu, ikdyž trochu kolísal.

„Takže to byl Dougalův syn.“

„Beze všech pochyb,“ ujistil ho Roger. „Měl jsi ty dva vidět pohromadě.“

„Kéž bych je viděl.“

Roger si dlaní otřel tvář azavrtěl hlavou.

Roger beze slova přikývl.

„Ty… ne…“ začal váhavě.

* * *

* * *

* * *