© 2022 Piper Verlag GmbH, München/Berlin.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zora Fráterová, 2023

Cover © Kateřina Boudriot Bažantová, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3527-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-3528-0 (mobi)

přeložila Zora Fráterová

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

Poděkování

Pro všechny, kteří začínají znovu

„Kdo umí upéct dobrý chléb, ten ví,

co je k šťastnému životu zapotřebí.“

Giacomo Botura, pekař

1. kapitola

Kůrka

Jak dlouho se dá ještě tancovat, když už nehraje hudba?

Přesně tuhle otázku si položil jeden člověk vměstském koncertním domě. Sál se podobal šperkovnici, plný zlata aozdůbek, štuku abordur. Jako by tu vše dosvědčovalo, že čas nehraje žádnou roli, že je lhostejné, jaký se právě píše rok, jaký je měsíc či den.

Jenže čas plynul ato byla část problému.

Sofie Eichnerová seděla vpáté řadě, na sedadle číslo34. Sedadlo bylo vypolstrované, přesto se jí zdálo, že se propadá do bezedné propasti. Někdy se to stane ve filmu, člověk padá pozadu– vždy ve zpomaleném záběru– do měkkých, prachových peřin. Přesně tak jí to připadalo: pozadu, zpomalené tempo, jen ty peřiny chyběly.

Hudba pro ni už vlastně nehrála déle než tři měsíce. Jehlu zvinylové desky strhlo zranění aředitel divadla využil příležitosti, aby se jí zbavil. Koneckonců už měl dávno vybranou nástupkyni, vuplynulém roce ji obsazoval do hostujících rolí tak často, jak to jen šlo. Vycházející hvězdu. Navíc přesně jeho typ. Irinu Nijinskou. Už to jméno znělo jako tanec: dva rozhodné kroky spropnutými zády, pak jeden něžný, klouzavý. Následný tichý údiv. Když nová primabalerína koncertního domu lehounce vlála po jevišti, vypadala, jako by byla pouhý vzduch.

Možná že Irina byla vpředchozím životě nějakým listem, pomyslela si Sofie. Nevinným javorovým listem, který se na podzim nejdříve zabarví do žluta apak zčervená, bezúhonným listem, kterému byl za odměnu přidělen tento život. Hlavní výhra vkarmické loterii.

Po Sofiině zranění se Irina ani trochu nesnažila zasadit oto, aby dostala ještě jednu šanci.

Právě naopak.

Irina využila tu svou, seč mohla.

Proto teď stála nahoře na jevišti aSofie naopak seděla se svým mužem Floriánem na nejlepších místech– čestných místech– amusela poslouchat, jak ta nádherná hudba hraje pro někoho jiného. Ze svého sedadla měla Sofie pěkně vúrovni očí jako na dlani vše, co se odehrávalo na jevišti. Tóny orchestru, vycházející zezdola zorchestřiště, ji zasahovaly plnou silou. Bylo to nesnesitelné.

Ajako kdyby se jí chtěli vysmívat, dávali ještě ktomu La Belle au bois dormant, lépe známou jako Šípková Růženka, se slavnou baletní hudbou Čajkovského. To bylo její představení. Žádné jiné netančila tak často, za žádnou zjejích rolí ji tolik nechválili. Tisk uváděl, že si tento balet vzala za vlastní.

Irina se právě chystala na grand jeté, velký skok vprovazu, při kterém se člověk jednou nohou odlepí od země ajemně přistane na druhé. Grand jeté byla Sofiina specialita. Nikdo jiný nedokázal skočit tak elegantně, ladně apřesně jako ona, nikdo jiný se tak dlouho neudržel ve vzduchu. Foyer stále ještě zdobila její dvakrát tři metry velká fotografie, která ji zachycovala právě vtomto skoku.

Publikum zadrželo dech.

Sofie ucítila, že najednou nemůže dýchat, vzduch se vní stáhl. Plíce ztvrdly na kámen.

Vstala.

Vtom okamžiku se kní upřely všechny pohledy, byla jako mucholapka. Rychle se otočila doleva amalými krůčky se bokem protahovala kolem sedících diváků, využívala přitom úzkou mezeru mezi jejich koleny azadní stranou řady sedadel. Seděla tu paní Malewská, pan Stromer spaní Adelheid, paní Schneiderlingová apan Barberi. Mocní podpůrného spolku. Tato místa jim patřila odjakživa anevzdali by se jich ani pod hrozbou smrti, předají je pouze formou úctyhodného dědictví.

Kolena dvou znich (Adelheid Stromerová apaní Schneiderlingová) se dotčeně stočila do strany, udvou se naopak oněco posunula dopředu aztížila tak Sofii průchod, čímž protestovala proti vyrušení (pan Stromer apaní Malewská). Pan Barberi se nepohnul vůbec, jako by Sofie kolem něj neprocházela, nechtěl být rušen, hleděl skrz ni avhloubi duše doufal, že ho publikum bude za jeho stoický přístup obdivovat.

Sofie se omluvně usmívala, ikdyž jí to přišlo zatěžko. Profesionální tanečníci se ale umějí usmívat itehdy, když tělo naříká. Úsměv znamená, že člověk napne určité svalstvo. Žádný cit vtom není.

Opakovaně šeptala: „Promiňte,“ až se to stalo zaklínadlem, které už neříkala ostatním návštěvníkům, nýbrž sama sobě. Sofie, odpusť, že jsem tě zklamala. Avšechny ostatní tam nahoře na jevišti. Věděla, jak je pro tanečnice atanečníky hrozné, když někdo vpubliku vstane. Člověk se přestane soustředit anechtěně si klade otázku, co asi bylo špatně. Pokud se to ale stane při premiéře, tak jako dnes, vyvstane ještě navíc obava, jestli neselhala choreografie ajestli případně někdo další neopustí sál.

Sofie znervózněla, nesčetné pohledy jí připadaly jako bodnutí jehlou do kůže. Ktomu se ještě přidalo vrtění hlavami, krčení nosů, mlaskání. Stále se nemohla pořádně nadechnout, vplicích ji pálilo.

Už se nikomu nedívala do obličeje, už se neusmívala asklonila hlavu. Obličej jí jako závěs zakryly oříškové vlasy, které měly vdětství slámovou barvu, adívala se jen na nohy akolena. Těžké dvoukřídlé dveře do foyer jí připadaly tak vzdálené. Málem upadla. Málem upadnout chtěla.

Kvýchodu šla tak rychle, jak to jen šlo. Ale neběžela. Rychlost určovaly její úzce střižené, zlatě se třpytící večerní šaty, které jí sahaly až ke kotníkům.

Blesk. Aještě jeden. Fotografovali ji. Tam, kde padne hranice slušnosti, se přes ni bezuzdně nahrne dav.

Najednou se ozvala rána. Publikum prudce zatajilo dech.

Sofie se ohlédla aviděla, že Irina leží na jevišti, musela upadnout. Irina nikdy nespadla.

Sofie stiskla rty tak pevně, až vnich ztratila cit.

Pak už byla za dveřmi. Venku zpotemnělého sálu vzářivém jasutéměř liduprázdného foyer. Musela sklopit víčka. Přesto rychle pospíchala dál po hladké bílé dlažbě, směrem kMünsterskému náměstí. Mrholilo adláždění se lesklo, bylo kluzké, jako namydlené.

Až tady, na nejistých nohou, se Sofie mohla konečně zhluboka nadechnout.

Otočila se.

Florián za ní nešel.

Sofie musela krátce zapřemýšlet, co by teď měla udělat. Jít. Domů. Jak se metr po metru vzdalovala od koncertního domu, cítila úlevu. Město jí dělalo dobře. Lidé, kteří netančili, jen se tento chladný dubnový večer míhali deštěm, často vlehkém předklonu, jako kdyby je tímto způsobem mělo zasáhnout méně kapek. Přitom dešti nabízeli dokonce větší plochu.

Chladný déšť smyl Sofii zholých ramen teplo koncertního domu. Jemná látka luxusních šatů nasákla vodou, perfektní nařasení povolilo.

Aby nezakopla, dívala se na třpytící se dlažební kostky. Každá byla jiná, přesto se spojily do logického celku. Ažádná se neptala, jestli se nachází na tom správném místě.

Tolik se zabývala dlažebními kostkami, až se na západní straně Münsterského náměstí srazila snějakým starým pánem.

„Promiňte, prosím! Odpusťte mi tu nepozornost. Je všechno vpořádku?“ zeptala se pána ležícího na dlažbě arychle mu podala ruku.

„Knihám se nic nestalo,“ odpověděl, až když opatrně ohmatal svůj batoh. Zdálo se, že se mu ulevilo. Měl na sobě olivově zelené kalhoty slaclem, bundu stejné barvy aširák.

„Myslela jsem vlastně, jestli jste vpořádku vy,“ řekla Sofie.

„Vmém věku není problém upadnout, ale vstát,“ odvětil avočích mu šibalsky zajiskřilo.

Sofie mu pomohla na nohy azoblečení mu setřela špínu ulice.

„Vážně mě to mrzí, byla jsem zamyšlená.“

„To jsem viděl. Byla jste zahloubaná stejně, jako kdybyste četla knihu.“

Sofie zavrtěla hlavou. „Přemýšlela jsem odlažebních kostkách.“ Zarazila se. „Ne, vlastně to bylo omém životě.“

„Někdy není špatné přemýšlet oživotě tak, jako kdyby to byla kniha. Uvažovat, jak by měl pokračovat. Ataké si uvědomit, že ten, kdo má vruce násadu pera, je sám člověk.“ Podíval se na hodinky. „Musím jít, čeká mě můj první zákazník. Ahrozně nerad čeká.“ Puntičkářsky si urovnal batoh aklobouk.

„Ještě jednou promiňte,“ řekla Sofie. „Běžně takové věci nedělám.“

„Všechno vpořádku. Půjdu teď trochu rychleji asvět bude zase přesně tam, kde má být.“ Podíval se na ni ausmál se. „Zdá se, že jste velmi milá žena. Tak vám tedy ze srdce přeji hodně štěstí. Do života.“ Se zdvořilým kývnutím se otočil aráznými kroky se vydal směrem kMünsteru.

Sofie se otočila, aby se zorientovala, ale vtom vjednom zoken zavadila pohledem omalé děvče stmavými loknami. Dívalo se za starým mužem, který právě zmizel za rohem. Tohle dítě má ještě vše před sebou.

Tančící dítě vjejím nitru už ale před sebou nic důležitého nemělo.

Linka tramvaje číslo 18 vedla ven změsta, kde bylo stále méně domů astále více polí, na kterých se pěstovalo obilí, brambory akvětiny. Náladový duben přerušil déšť azabarvil zapadající slunce do odstínu vaječného žloutku. Vteplém světle vše vyhlíželo idylicky amírumilovně– na rozdíl od toho, jak to vypadalo vSofiině nitru. Když se koleje vzatáčce stočily do oblouku, vdálce se ještě jednou vynořilo město, jako ve výřezu mezi rozevřenými nůžkami, aostře se odráželo odvečerní oblohy. Koncertní dům se skvěl uprostřed jako černá perla.

Sofie rychle odtrhla pohled atahala si za zcela promočené šaty, které se jí lepily na kůži astudily. Pak si ksobě jako ochranný štít přitiskla malou kabelku.

Tramvaj zastavila na zastávce aSofie vystoupila. Stála sama vneonovém světle jediné pouliční lampy askonečnou platností si uvědomila, že už nikdy nebude tancovat.

Ve skle odjíždějící tramvaje zahlédla odraz sama sebe. Oči trochu dál od sebe, nevýrazné lícní kosti. Žádnou klasickou kráskou nebyla. Nikdy. Tělo jí vdětství rostlo nepravidelně anijak elegantně. Někdy měla příliš krátký krk, jindy zase moc dlouhé ruce, pak široký zadek apřehnaně špičatý nos. Ale jakmile dorostla atělo už bylo se vším tím protahováním avytahováním hotové, byly její údy předurčené ktanci. Apři tanci Sofie poprvé pocítila, že je hezká, při tanci byla sama sebou ana správném místě.

Tramvaj zmizela vtemné dálce apřed ní se tiše rozkládala vesnice. Bylo to jedno ztěch míst, okterém nikdo nedokázal opravdu říct, proč je právě tady. Nebyla tu žádná řeka, žádný vrchol kopce, žádné úrodné údolí. Ten kus země vypadal tak, jako vše kolem. Vesnice by se dala posunout odeset, ano iodvacet kilometrů jedním nebo druhým směrem, anebyl by vtom žádný rozdíl.

Vokolí byla známá jako „Macešková vesnice“, protožemístní zahradnictví odedávna dodávala květiny na městské hřbitovy. Byly tu tři velké podniky svlastními obchody sřezanými květinami, které se vzájemně vůbec neměly vlásce.

Vesnice byla pyšná na své založení již vdobě římské, ze které tu zbyl ještě nepatrný zbytek zdiva, stojící za mřížemi apod stříškou na křižovatce sjediným semaforem ve vsi. Emeritní vrchní školní inspektor se už léta pokoušel doložit, že se jedná ozbytky vily bohatého kupce– vše ovšem nasvědčovalo tomu, že to byla část kravína.

Sofie prošla kolem kostelní věže, nejvyšší stavby vokolí, kde občas hnízdily sovy pálené. Děti ve školce (základní škola tu nebyla, ta nejbližší se nacházela vsousední vesnici) rády malovaly jejich hezké, srdcovité obličeje smalýma černýma očkama.

Těch pár obchodů, které tu kromě květinářství existovalo, se nacházelo na hlavní ulici.

Sofie prošla podél ztmavlých výkladů. Bylo tu Pekařství Johannes Pape & syn avedle něj malý obchůdek ve dvoře, patřící rodině Nittelsových. Vjiž dlouho opuštěné masně nedávno otevřela steaková restaurace jménem Žár apopel. Majitel stával často ve dveřích, kouřil adíval se do ulice, jako kdyby tím lákal hosty. Zrušena byla ipobočka banky akadeřnický salón. Vprostorách banky byl nyní umístěn pouze bankomat atiskárna na výpisy zúčtů, apokud by někdo zatoužil po kadeřníkovi, musel do sousední vesnice, do salónu zvaného Stříhárna. Pak už tu byl jenom farmář Mattes, červenolící, objemný muž, který vypadal jako mimino astejně jako mimino rád křičel. Na okraji vesnice choval slepice, husy ataké dvě včelstva. Kousek dál od vesnice byl supermarket svelkým neonovým nápisem na skleněném průčelí asbezplatným parkovištěm.

Hned uzastávky autobusu stála jediná restaurace UVola (skuželkovou dráhou). Právě když Sofie procházela kolem, otevřely se dveře avyplivly na ulici nějakého opilce. Za ním se prodraly tóny táhlé hudby.

Cítila, jak její nohy chytily rytmus apřizpůsobily krok těžkopádnému taktu. Vší silou si přitiskla ruce na uši, až to bolelo. Rychle se vzdálila, minula hřbitov včetně malé kaple anechala je poklesnout, teprve když zabočila do Bellerovy ulice. Tam, ve světle pouliční lampy, stál dům, vjehož druhém patře bydlela.

Odemkla domovní dveře, aaniž si sundala boty, šla do obývacího pokoje, klekla si ke komodě avytáhla nejspodnější zásuvku. Ležela tam krabice srůžovou stužkou. Opatrně otevřela víko apři pohledu na své první baletní piškoty si těžko dovedla představit, že někdy mohla mít tak malé nohy, které by se do nich vešly. Podrážky byly skoro protancované ana špičce levé boty byla ještě znatelná vybledlá kapka krve ze dne, kdy to přehnala stancem na špičkách. Vyndala je apevně si je přitiskla na prsa. Proč nemohou věci, které byly vživotě hezké abezchybné, zůstat napořád? Proč se svět musí neustále točit dál, když už přece jednou na tom správném místě byl? Splnila si sen malé holčičky. Kam se ale poděly sny velkých holek? Sofie klesla kzemi adovolila slzám, aby tekly tak dlouho, jak budou chtít.

Achtěly téct dlouho, velmi dlouho.

* * *

Sofie opustila sál aFlorián setrval. Seděl na sedadle číslo 35 vpáté řadě astrnule hleděl na jeviště, jako by ho zcela zaujalo to, co se tam odehrávalo. Hlavně se nedívat ani vpravo, ani vlevo, za nic se neomlouvat. Houstone, bez problémů.

Přežil ipřestávku, tu nekonečně dlouhou přestávku, ve které se několikrát pokoušel Sofii telefonicky zastihnout. Musel také, pokaždé někomu jinému, odpovídat na stejnou otázku. Už léta vměstském koncertním domě inscenoval, mnozí ho proto znali.

Silný záchvat migrény. To byla jeho verze. Nejprve si myslel, že bude vykládat opotížích skrevním oběhem, to by ale Sofie neodešla tak rychle. Nevolnost? To by se mohla později vrátit. Migréna ho napadla až vokamžiku, kdy ho opřestávce zastihl první tazatel, apak už při tom musel zůstat, ačkoliv Sofie nikdy předtím žádný záchvat migrény neměla.

Nic mu neřekla, jednoduše se zvedla ašla. Typická Sofie, vždycky si myslela, že musí pokaždé vědět, co ji trápí. Cítil se přitom jako rybář, který ani po tolika letech neví, co se vmoři děje. Jen má někdy štěstí achytí několik stříbřitých rybek. Ale vposlední době ho měl pomálu, vlastně už vůbec žádné.

Druhou polovinu představení prožíval ještě hůře. Sofiino místo vedle něj nebylo jen prázdné, nýbrž přímo opuštěné.

Po poslední oponě měl pocit, že musí zajít za jeviště, aby všem pogratuloval aobjal plačící Irinu. Přitulila se kněmu, pevně se kněmu přitiskla aon ji hladil po jemných vlasech.

„Sofie by určitě ráda zůstala,“ utěšoval ji. „Tolik se těšila, že si svámi připije.“

Blbost.

Florián sněčím takovým počítal. Po skončení aktivní kariéry byla Sofie jako napjatá gumová páska, jeden její konec byl pořád ještě svázán sbaletem aten druhý ji stále silněji přitahoval knovému životu. Už dlouho skřípala abylo jen otázkou času, kdy se přetrhne.

Sofiina údajná migréna ho nyní přinutila, aby oslavy rychle opustil. Rád by snimi slavil až do rána, choreografie byla inovativní, soubor byl– až na tu malou nehodu– vohromné formě, dokonce iorchestr měl dobrý den, což se také nestávalo vždy. Hlavně proto, že se violy rády napily. Byl to jeho svět aon byl nadále jeho součástí. Jeho hudba ještě hrála.

Další tramvaj měla přijet až za půl hodiny, tak si zavolal taxíka. Řidič celou cestu tlachal oskandálu při baletní premiéře, ouražené primabaleríně, která spláčem opustila sál acestou ven brutálně narážela divákům do kolen. Špatné zprávy se šířily rychle. Ajak to vypadá, postupně nabíraly další zavazadla. Florián se ovládal ateprve po zaplacení se ke všemtěm nesmyslům vyjádřil. Ato hlasitě: „Kdybyste jen jedinkrát viděl, jak úžasně moje žena tancuje, tak byste, do prdele, držel hubu! Měla migrénu! Řekněte to, krucinál, vašim kolegům azákazníkům!“ Prudce zabouchl dveře.

Pohlédl kdomu adoufal, že je Sofie uvnitř. Tříposchoďový, teprve nedávno postavený. Hranatá stavba skrémově bílými zdmi azinkovou střechou, která mezi všemi ostatními podsaditými domy vypadala cize, jako nějaké ufo, co zde omylem přistálo. Vpřízemí žil se svou ženou Sabine Dr. Stephan Mettler, lékař ORL změsta. Oba již překročili padesátku auskutečnili si tu sen ozahrádce, vzdávající poctu Itálii. Nikdy ji ale nenavštívili, protože Sabine měla strach zcestování. Vprvním patře žila Marie Denková, ředitelka školky Sedm trpaslíků. Ikdyž vynášela smetí, dělala to vždy súsměvem na rtech. Florián by rád věděl, co je její tajemství. Určitě to prozradila Sofii. Chtěl by ho znát, nejlépe hned teď.

Marii znal ještě ze školních let, pak si ale sešli zočí. Když Sofie aFlorián před půl rokem hledali nový byt apoptávali se vkruhu přátel, Marie se otom také nějakým způsobem dozvěděla apomohla jim nové přístřeší najít.

Nahoře nad Mariiným bytem byly vytažené rolety, ale všude panovala tma. Že by Sofie vůbec nepřišla domů? Nestalo se jí něco?

Jak mohl být takový idiot! Jak to, že zůstal vkoncertním domě?

Florián rychle odemkl domovní dveře aběžel po schodech nahoru. Bez dechu otevřel dveře do bytu, téměř ve stejném okamžiku rozsvítil světlo azároveň zavolal Sofii.

Pak pod věšákem uviděl její boty na vysokých podpatcích.

To ale ještě nebylo všechno.

Všechny stěny byly prázdné.

Tam, kde dříve visely obrázky, zbyly jen tenké čáry špinavých pravoúhelníků, které na něj hleděly jako hranaté, prázdné oči. Zarámované fotografie Sofie, jak se otáčí, skáče, jak podle hudby pracuje tělem, byly pryč. Zmizely také fotografie Floriánových choreografií, ty magické scény, ve kterých tanečnice atanečníci vytvářeli obrazy. Žádný malíř by je štětcem nedokázal stvořit výrazněji. Zamrzlé okamžiky, většinou černobílé. Bylo tu také několik nákresů, ty papíru svěřil sám Florián, protože při práci na choreografiích neustále přemýšlel vobrazech. Když si je člověk prohlížel, doslova slyšel hudbu. Každý, kdo vcházel do bytu atyto obrázky míjel, se bezděčně narovnal, jako kdyby balancoval na úzkém chodníčku. Chůze místnostmi se stala určitým druhem tance.

Florián obrázky našel vobývacím pokoji, navršené na sobě apřikryté prostěradlem. Zakrytá byla iFloriánova milovaná sbírka desek, kterou sestavil vuplynulých dvaceti letech, byl to jeho hudební deník. Ataké malé kuchyňské rádio sdlouhou vytahovací anténou, první předmět, který si tehdy do společného bytu koupili.

Sofii našel na černé sedačce, schoulenou jako embryo, stále ještě vlesklých šatech, pouze zip na zádech měla rozevřený alátka se jí sesunula hluboko pod ramena.

Zložnice donesl peřinu, opatrně ji přikryl achlácholivě hladil po ramenou. Bylo to pro ni těžké období. Osud jí přidělil nový život, ačkoliv ho vůbec nechtěla. Amožnost, že by ten starý mohla získat zpět, neexistovala. Osud zpátečky nedělá.

Na sedačce bohužel nebylo dost místa, aby se kní mohl přitisknout. Přitom potřeboval její blízkost stejně jako ona tu jeho. Alespoň vto doufal.

Sofie se obrátila aotočila se kněmu zády.

Sedl si naproti do křesla.

* * *

Giacomo Botura spal přibližně otři sta metrů dále apřevaloval se na proleželé matraci. Ač to byl vesnický pekař, nezdálo se mu ani ohouskách nebo omouce, ani odrobcích anebo otěstě. Snil ozemi svého mládí, oKalábrii. Stejně jako ukaždého druhu snů mu připadala neskutečná avzpomínky na hory apásmo pobřeží byly jako utkané ze vzduchu. Když Nittelsovi vedle vchodu malého obchůdku vyložili vonící pomeranče alákali tak zákazníky, zdávalo se mu oKalábrii častěji. Pomeranče mu připomínaly bergamotové plody, ty vždy sklízel stetou Rosarinou.

Dnešní noc snil Giacomo otom, jak jde po prašné, příkré cestě ze vsi ksadu, ležícímu vysoko nad mořem. Musel ssebou vláčet láhve svodou akošík sjídlem na polední přestávku. Když konečně dorazil do stínu starých stromů, pokožka se mu leskla potem. Zdálo se mu, že sklízí kyselé, lehce nahořklé plody, hájem přitom věje chladivý větřík avypráví mu příběhy blízkého oceánu. Vjeho snech bylo vKalábrii stále léto, nikdy ale nebylo příliš horko, žádné nepříjemné bodavé mušky anikdy se také nespálil. Nikdo ho nekáral, když během česání lelkoval. Všichni se při práci usmívali, ačkoliv byla těžká.

Ztakových snů se probouzel dobře odpočatý.

Dnes také. Po probuzení ještě zachytil na krátký, báječný okamžik vůni bergamotu. Šel se umýt do své malé koupelny apomerančově zbarvené bergamotové mýdlo přitom nechal proklouzávat mezi prsty, vychutnával si ijeho kulatý tvar. Připomínalo mu jeho sny zKalábrie. Vždy čerstvé abezchybné. Perfektní iluze.

Na závěr ranní toalety se Giacomo věnoval vlasům. Hřebenem je sčesal tak, že vdokonale pravidelných vlnách spadaly dozadu. Takový účes vždy obdivoval na otci. Mnoho jiného na něm bohužel obdivovat nemohl. Nikdy spolu nedokázali uzavřít příměří.

Při chůzi kdomovním dveřím rozsvítil jen některá světla, polotma mu připadala vzhledem ke starému nábytku vhodnější. Ten působil tak malátně, jako kdyby na probuzení potřeboval více času. Už tady stál, když se nastěhoval, aGiacomo nebyl typ člověka, který by vyhazoval dobrý nábytek jen proto, že se mu nelíbí. Ze stejného důvodu ze stěny nesundal ani pečlivě namalovaný obraz sjelenem vříji, stojícím před přehnaně modrým alpským jezerem. Kručně zhotovenému umění cítil respekt. Časem se kněmu přidalo několik zarámovaných snímků ze staré vlasti. Na jedné zfotografií byl jeho nejoblíbenější fotbalový klub. Našel ji vnovinách, když klub po více než čtyřiceti letech zase jednou vyhrál mistrovství. Po další fotografii každé ráno něžně přejel prsty apronášel kní stejně něžná slova.

Do obývací stěny se nastěhovalo několik knih, opatřených obdivuhodnou patinou opakovaného čtení. Jinak se vyměnilo jen to, co už nefungovalo. Roztržené stínidlo lampy vmalé kuchyňce, prasklé umyvadlo vkoupelně. Všechno výhodná koupě. Giacomo látal byt jako staré, děravé kalhoty. Vším, co se dalo obstarat levně. Nerad zbytečně vydával peníze. Nijak moc nevydělával akaždý měsíc ztoho posílal větší část do Kalábrie. Pekárna se nacházela oposchodí níže, vpřízemí. Aby se tam Giacomo dostal, musel zvenčí obejít dům, bylo to dobrých deset metrů. Měl tuhle krátkou cestu zdomova do práce rád, ikdyž musel někdy běžet deštěm, sněhem nebo větrnou bouří. Anebo: právě proto, že bylo občas zapotřebí takovým počasím projít. Kdyby pouze sešel po schodech, nepocítil by na vlastní kůži, jak venku je. Avědět to musel, jinak by nemohl upéct dobrý chléb. Těsto totiž vždy vědělo, jaké počasí právě panuje, apodle toho se také chovalo.

Těch deset metrů kpekárně mělo podobu štěrkové cestičky orámované několika rostlinami, jako je lékořice, mochna bílá afeferonky (dokonce tři druhy) zjeho vlasti, samozřejmě také olivovník apod ním mladý mandarinkový stromeček, kterému dokonce postavil malinkatý skleníček. Většinu rostlin mu poslala jeho babička zKalábrie, aby na ni nezapomněl (což by se samozřejmě nikdy nemohlo stát). Znamenaly pro něj něco takového, jako její polibek na čelo, pohlazení po tváři. Když teď kolem nich kráčel, trochu na ně žárlil. Hlína, ve které měly kořeny, jim byla domovem. On se oproti tomu stále ještě cítil rozpolcený mezi starou anovou vlastí. Giacomo už byl na světě padesát tři let avíce než polovinu znich strávil vtéto zemi. Už dávno se stala jeho vlastí. Žádnou druhou vlastí, nýbrž tou další.

Lampy na tak krátké cestě nebyly. Muselo stačit světlo měsíce ahvězd.

Když pak postranním vchodem vstoupil do malé pekárny aotočil vypínačem, světlo mu připadalo oto ostřejší. Tři neonové trubice na stropě sblikáním ožily aGiacomo spatřil svou rodinu: dva míchací stroje, pytle mouky, velkou pracovní desku uprostřed, košíky na kynutí, pekařské plátno, smetáček asamozřejmě pec na dřevo se šamotkami. Něco takového už dnes neuměl postavit skoro nikdo abylo imálo pekařů, kteří by sněčím takovým chtěli pracovat. Stará pec zastala hodně práce avždy byla trochu nevypočitatelná.

„Nazdar, ty stará dračice,“ pozdravil ji Giacomo apřejel rukou přes dvě úzká skleněná okénka, kterými mohl později pozorovat kynutí svých pekařských výrobků. „Připravená na hezký ohýnek?“

Giacomo popřál dobré ráno itřem malým černobílým fotografiím, které visely vrámečcích na stěně, autěrkou znich setřel mouku. Pak si promnul ruce, aby si je ohřál, těsto totiž nemá rádo chlad. Vyžaduje, aby se sním člověk mazlil apečoval oně.

* * *

„Ne, aty?“