Original Title: Gut Greifenau – Abendglanz

Copyright © 2018 by Knaur Verlag.

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Batistová, 2023

Cover © ZERO Werbeagentur, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3218-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-3219-7 (mobi)

Hanna Caspian

Panství

Greifenau

přeložila Kateřina Batistová

Obsah

Přehled osob

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Doslov Panství Greifenau

Pro Minnu

Byla jsi skvělá vypravěčka příběhů.

Jsem si jistá, že by se ti tenhle příběh líbil.

Přehled osob

Panstvo

Donatus von Auwitz-Aarhayn patriarcha, starý patron

Adolphis von Auwitz-Aarhayn velkostatkář,

nový pán na panství Greifenau

Feodora von Auwitz-Aarhayn, velkostatkářka

roz. Gregorius

Konstantin nejstarší syn

Anastasia nejstarší sestra, provdaná

hraběnka von Sawatzki

Nikolaus prostřední syn

Alexander nejmladší syn

Katharina nejmladší dcera

Služebnictvo

Albert Sonntag nový kočí

Karl Matthis domácí učitel

Theodor Caspers majordomus a komorník

Ottilie Schottová mamzel, hospodyně a komorná

Irmgard Hindemithová kuchařka

Bertha Polzinová kuchtička

Wiebke Plümecke pokojská

Clara Fiedelová pokojská

Hedwig Hauserová služka

Kilián Hübner podomek

Johann Waldner podkoní

Eugen Lignau čeledín

Tomasz Ceynowa polský dělník u zemědělských

strojů

Ostatní

Egidius Wittekind evangelicko-luteránský pastor

Paula Ackermannová vnučka Egidia Wittekinda

Rebecca Kurscheidtová vesnická učitelka

Julius Urban syn bohatého průmyslníka

Ludwig von Preußen synovec císaře Viléma

Raimund Thalmann správce statku

Annabella Kassini milenka

Hektor Schlawes dřívější kočí

Tobias Güstrow nejstarší syn pachtýře

Kapitola 1

29. květen 1913– Greifenau,

Zadní Pomořany velkostatek hrabat von Auwitz-Aarhayn

Ať se těmi starými tradicemi zadusí.

Kčertu stím starým paličákem! Inovace byly nutné, jinak by jim ujel vlak. Konstantin byl na nevyhnutelné hádky se svým dědečkem připraven, jak teď, tak ido budoucna.

Koneckonců měl lepší argumenty. Tohle vědomí vyvolalo na jeho tváři vítězoslavný úšklebek. Ikdyby se mu dědečka nepodařilo přesvědčit, protože ten každou diskusi utnul vzárodku– stejně dřív nebo později vyhraje, protože čas je na jeho straně.

Luxusně vybavené kočáry budící dojem pohodlnosti rachotily po příjezdové cestě. Koruny bílých vrb se skláněly kpozdravu. Na nevelkém kopci se tyčil panský dům. Vrozích budovy se vypínaly schodišťové věže bohatě zdobené reliéfy. Ornamentální pásy listů aperel zdobily průčelí. Vypadal téměř jako zámek. Byli doma.

Obvykle se Caspers tvářil nepřístupně anikdy se neobtěžoval súsměvem. Vtomto okamžiku byl ale jeho obličej stažený do grimasy. Vyřítil se naproti kočáru, což nevěstilo nic dobrého. Cípy livreje mu vlály. Déšť mu smáčel prameny prořídlých černých vlasů na čele.

Caspers vrhl ustaraný pohled do jejich kočáru ahned spěchal ke druhému, kde seděla Katharina srodiči. Sluha prudce otevřel dveře. To bylo neslýchané chování. Alexander, Konstantinův nejmladší bratr, zvedl pobaveně obočí. To, co se tu dělo, bylo předzvěstí něčeho nezvyklého. Dokonce imamzel Schottová vypadala ohromeně.

Konečně landauer zastavil před schodištěm. Čeká snad na ně ostatní služebnictvo vhale? Vždyť se přeci rodina vrátila domů po třech týdnech pobytu vříšském hlavním městě. Obvykle znamenal jejich příjezd nástup veškerého domácího personálu.

Caspers rozčileně přešlapoval před druhým kočárem. Jeho hlas zněl pronikavě. „… už je na cestě apřiveze doktora Reichenbacha“. Komorník uhnul stranou aKonstantinův otec, hrabě Adolphis von Auwitz-Aarhayn, vystoupil.

„Konstantine, ty také, Alexandře. Musíme…“ Rozrušeně těkal pohledem zjednoho syna na druhého azpět kprázdným schodům. Déšť mu skrápěl rudý obličej.

„Zrovna teď připravují žebřiňák. Eugen už musí každou chvíli předjet,“ vysvětloval spěšně Caspers.

„Váš dědeček… měl… nehodu. Hned tam jedeme.“

Vtom okamžiku se objevilo na cestě knádvoří koňské spřežení.

„Adolphisi, snad nechceš na tomhle povozu… vtom drahém oblečení.“ Hraběnka Feodora von Auwitz-Aarhayn zněla pobouřeně, ale zmlkla, když uviděla manželův obličej.

„Waldnere, dejte dolů ty kufry. Vezmeme si kočár ažebřiňák.“ Konstantinův otec se obrátil na mamzel Schottovou, která seděla vkočáře sAlexandrem.

„Přineste rychle nějaké deky, asi budeme muset otce převézt.“

Adolphis von Auwitz-Aarhayn vzal Konstantina kolem ramen. „Byl svážet dřevo vDunkelhainu.“ Hlas se mu zlomil. „Ztrouchnivělý strom…“

„Vtomhle počasí?!“ Vždyť celý den pršelo. Les musel být strašlivě rozmoklý. Ale tohle byl přesně Konstantinův dědeček. Paličatý, nad všechno povznesený, dokonce inad počasí. Nikdy by se před nikým apřed ničím nesklonil, auž vůbec ne před trochou deště.

Nový kočí, Albert Sonntag, apodkoní Johann Waldner chvatně sundávali zavazadla znosiče dolů na štěrkovou cestu. Wiebke, jedna zpokojských, pospíchala shromádkou vlněných dek ze vchodu. Mamzel Schottová advě další služky ji následovaly azačaly nosit kufry do domu.

Konstantinův otec si setřel dešťové kapky zčela, nebo se snad potil strachy? „Kilián jel do vsi, kdoktoru Reichenbachovi.“

„Jak je to vážné?“ Ta slova drásala Konstantinovi hrdlo.

„Radši si pospíšíme.“ Otec už chtěl nastoupit, když vtom se zadíval na Johanna Waldnera apak na nového kočího. „Pane Sonntagu, vy jeďte snámi. Eugene, ty pojedeš za námi sžebřiňákem.“

Sonntag vynikal nad všemi ostatními svou tělesnou výškou, předčil dokonce iCasperse.

„Waldnere, pojedete naproti Kiliánovi. Doktor ať už sem nezajíždí ajede přímo na místo nehody. Ihned!“

Konstantin, jeho otec iAlexander nastoupili do kočáru avyrazili za žebřiňákem.

* * *

Na okraji lesa vystoupili. Poslední metry vedly houštinou, kde šlapali po ztrouchnivělém, mrtvém dřevu, přelámaných větvích akapradinových porostech. Vůně vlhké země, vníž rozkladný proces připravuje úrodnou půdu pro příští generace, stoupala Konstantinovi do nosu. Vůně rodného kraje.

Donatus von Auwitz-Aarhayn ležel na mokrém, tlejícím loňském listí asípavě dýchal. Otec poklekl kdědečkovi, který zněl jako vzdálená ozvěna sebe sama. Škrábance na kůži, slepené bílé vlasy. Bledý obličej. Víčka se mu chvěla. Vočích se zračila panika. Konstantin se zadíval stranou. Jako by se všechny jeho dobré úmysly změnily vněco zlého. Tohle vžádném případě nechtěl. Mráz mu přeběhl po těle.

Patriarcha byl chlap jako medvěd, statný východolabský junker bismarckovského ražení. Veliký nos, pod ledově modrýma očima pytle. Křehkost stáří byla pro něj neznámým pojmem. Jeho nepromokavý plášť se svezl pod něj, plstěný klobouk ležel opár metrů dál vedle těžké dubové hole. Přes horní část těla mu ležel mohutný kmen.

Kjednomu ze stromů byly přivázány dvě patriarchovy německé dogy. Nervózně kvílely. Jejich páníček ležel zraněný na zemi. Trýznivé zvuky značily něco zlého. Vedle nich stáli dva lesní dělníci sprovinilými avyděšenými výrazy.

„Ten strom se prostě takhle zřítil.“

Dědeček často chodil křížem krážem po lese akontroloval porost. To byl jeden zjeho vrtochů.

„Je shnilý. Je to vidět,“ hájil se druhý. „Vraceli jsme se, abychom dopravili poslední kmen na odvozní místo.“ Jako by chtěl dokázat svá slova, ukázal na statného chladnokrevníka, který stál opár kroků dál na lesní cestě spokácenouborovicí vpotahu.

Konstantin se zadíval na otce, který úpěnlivě mluvil na zraněného. „Připevněte řemení ke stromu,“ zařval. To už mohli udělat dávno, ztratilo se příliš mnoho drahocenného času.

Jeden zlesních dělníků, podsaditý, statný chlap sčervenými tvářemi, kněmu přistoupil.

„Milostpane, to jsme měli nejdříve také vúmyslu, ale báli jsme se…“ Otočil obličej aukázal bradou ke koruně stromu.

Konstantin hodnotil situaci. To, že to dědečka úplně nerozmačkalo, bylo jen díky kusu skály, na nějž dopadla koruna nemocného dubu. Podíval se na druhou stranu, kde Sonntag, ten nový kočí, prohlížel zlomený kmen stromu. Vyvrácený arozlámaný– padlá síla přírody.

„Byly tu vposledních dnech bouřky?“ zeptal se kočí.

„Ne tak silné jako začátkem měsíce.“

Vprvních květnových dnech se do těchto oblastí Evropy vrátila zima. Tady na severu, blízko Baltu, to bylo obzvlášť těžké. Mráz, sníh asilné bouřky zasáhly celý region. Pole byla zpustošena, na mnoha znich se opozdí žně.

Sonntag se zkoumavě rozhlédl, jako by něco hledal. „Ten strom nemůžeme jen tak sesunout ke straně…To by vašemu dědečkovi… To by nebylo dobré,“ dokončil větu. „Potřebujeme páku. Společně ten kmen nadzdvihneme adva pak musí hraběte vytáhnout.“

Konstantin kývl. Zdálo se, že tenhle muž byl stejně nápaditý jako vysoký. „Ano, páku… Tatínku, jak mu je?

Otec vzhlédl. Jeho oči se vlhce zaleskly. „Nevypadá to dobře.“ Váhavě pustil ruku hlavy rodiny apostavil se. „Obávám se, že žebro zasáhlo plíci,“ zašeptal.

„Může mluvit?“

Adolphis těžce oddechoval. „Kleje, tak zřejmě ano.“

Kočí odvázal lano zpostroje statných chladnokrevníků. Ukázal na jedno místo poblíž. Konstantin okamžitě pochopil, co má vúmyslu.

„Tatínku, musíte spolu sAlexandrem dědečka vytáhnout, zatímco my nadzdvihneme strom.“

Lesní dělníci přitáhli čerstvě pokácené dřevo apodsunuli je vedle hraběte pod ztrouchnivělý kmen. Hekali. Čeledín Eugen Lignau, který doposud vystrašeně postával opodál, přiložil ruku kdílu. Za přispění Sonntaga se nakonec podařilo slabší kmen šikovně umístit.

„Musí to jít rychle,“ nabádal Konstantin.

„Alexandře, ty ho chytíš za levé rameno ajá za pravé,“ přikazoval nejmladšímu synovi otec.

Konstantin se postavil mezi dva lesní dělníky akočího, který uchopil jeden konec pokáceného kmene. Na druhé straně stál Eugen asvým tělem tlačil kmen kzemi, aby nemohl podklouznout.

„Na tři!“ Konstantin začal počítat.

Nasadili páku. Dřevo praštělo odřevo. Muži supěli. Masivní kmen se pohnul. Uvolnili tělo avytáhli ho za doprovodu bezbožného klení atlumených výkřiků bolesti. Nechali kmen padnout auskočili stranou.

Teprve teď se Konstantin odvážil kdědečkovi pokleknout. Jeho oči mžikaly, bělmo měl pokryté rudými popraskanými žilkami, vkoutku úst rozmazanou krev. Dýchal sípavě, hrudník se mu při nádechu nezvedal.

Pohled na něj pronikal Konstantinovi do morku kostí. Jeho milovaný iobávaný dědeček. Nepamatoval dobu bez něj. Jako všichni ostatní trpěl iKonstantin jeho panovačností. Jeho vnitřní boj– vposledních letech to navíc byly skutečné, ikdyž jen verbální bitvy– Konstantina mnohému naučil. Naučil se, co má od života čekat aco ne. Největší prioritou bylo, že nechtěl být jako jeho dědeček. To ale neznamená, že ho může postrádat. Teď ještě ne. Ne tak nečekaně. Srdce mu sevřela bodavá bolest. Konstantin si konečně připustil myšlenku, která se mu vposledních minutách vnucovala. Co když dědeček zemře? Palcem mu láskyplně setřel krev ze rtů.

Donatovi von Auwitz-Aarhayn bylo třiasedmdesát let. Neexistoval jediný důvod, proč by měl tento svět opustit předčasně, stejně jako Železný kancléř, jehož si tolik vážil. Měl by se přece dožít nejméně osmdesátky. Donatus nikdy nepomyslel na to, že by předal vedení svému synovi– ještě dlouho ne. Sedmdesát tři let– to nebyl žádný věk pro někoho zrodu von Auwitz-Aarhaynů zGreifenau.

Kolik debat sním jen Konstantin vedl vposledních letech? Otechnických alternativách. Ozměnách, které by umožnily pracovat efektivněji aproduktivněji. Pokaždé padla ustarého pána kosa na kámen. Jeho tatínek často opouštěl místnost, jako by se ho to netýkalo. Byl to ryzí nezájem, nebo jen naschvál namířený vůči vlastnímu otci, tomu paličákovi, který svému druhorozenému celý život odpíral pozornost? Když před lety náhle zemřel tatínkův starší bratr na záškrt, musel Donatus přenést část povinností na mladšího potomka. Jenomže ten si již zvykl na zahálčivý asvobodný život, jehož se už nemínil vzdát.

Objevil se Alexander sdekou, kterou rozprostřel vedle dědečka. Konstantin pokýval na souhlas, ale otec zapochyboval. „Má příliš velké bolesti. Nesmíme sním hýbat.“

„To přeci musíme,“ naléhal jemně Konstantin. „Musíme ho dostat na žebřiňák.“ Koutkem oka viděl, jak Eugen rozprostřel zbytek dek na žebřiny.

Otec sklonil hlavu, jako by ta představa byla nad jeho síly. „Buďte, proboha, opatrní.“

Všesti podsunuli deku pod zmučené tělo aopatrně ho nesli kžebřiňáku. Starý pán nepřetržitě sténal.

Konstantin si přisedl kněmu na vůz. Skvrnitá, vrásčitá ruka byla ledová aztuhlá. Bylo velmi neobvyklé takhle se dotýkat důvěrně známého člověka. Poklepání na rameno nebo pohlavek, to byl doposud jediný způsob fyzického kontaktu mezi ním adědečkem.

Sténání ustalo, zatímco žebřiňák pomalu drkotal po lesní cestě. Když dorazili na kraj lesa, vyjel proti nim druhý kočár. Kilián, podomek, sním šikovně uhnul stranou.

Doktor Reichenbach ihned vyšplhal ke zraněnému. Nezdržoval se zdvořilostmi astarého hraběte okamžitě vyšetřil. Prohmatal mu hrudní koš. Dědečkovo sténání jasně ukazovalo, jak na tom je. Doktorův obličej se zachmuřil. Když opět vzhlédl, stále mlčel. Zdálo se, že hledá konejšivá slova, aby vyjádřil to nejhorší. Nakonec jen neznatelně potřásl hlavou.

Otec porozuměl. „Dovezeme ho domů.“

29. květen 1913

Katharina měla dědečka ráda, ačkoliv jí občas naháněl hrůzu. Když se mu něco nelíbilo, duněl jeho hlas celým domem jako bojový útok. Víckrát už zažila, jak dědeček nějakého pachtýře tak vypeskoval, že se odplazil jako zpráskaný pes. Dost často slyšela starého pána obdivně vzpomínat na dobu, kdy jeho otec rovnal sedláky býkovcem. Všichni se ho báli. Také její nejstarší bratři, Konstantin aNikolaus, byli neustálým zdrojem jeho výtek, orodičích ani nemluvě. Avšak kní aAlexandrovi, oběma nejmladším dětem, se naštěstí tak panovačně nechoval.

Právě teď se jí zmocnila tíseň. Tatínek předtím hrozně zbledl amáti si přitiskla ruku kústům. Na tohle její teatrální gesto byla zvyklá, ale tentokrát to vypadalo, že je doopravdy otřesená.

Dědeček snimi nejel do Berlína. Nesnášel, když musel opustit statek apůdu. Takže tatínkovi předal úkoly výlučně spojené scestováním. Pokud to bylo jen trochu možné, zařídil, aby obchodní partneři přijížděli na panství. Den, kdy nepracoval na rodné hroudě, byl ztraceným dnem. Bylo to nejlepší místo na světě. Pro něj jediné.

Mezitím ty tři týdny vBerlíně otevřely Katharině oči. Jako by zní někdo smyl vledové lázni poslední zbytky dětství avrhl ji do nového života. Cítila se probuzená avzrušená. Uviděla svět jinýma očima. Chtěla se proti němu rozběhnout avstřebávat ho do sebe skaždičkým nádechem. Šípková Růženka procitla.

Pak přišel den odjezdu. Skaždým ujetým kilometrem cítila, jak se po ní sápe starý život avnucuje jí zaběhané pořádky. Teď bude zase izolovaná, schovaná za zdmi; dýchla na ni nuda astrnulost. Jak by se mohla vrátit ktomu jednotvárnému životu? Do té každodennosti, kde největší možnou změnou je změna počasí. Ono nepříjemné vnitřní pnutí, které jí zpáteční cesta způsobovala, by si raději odpustila. Spřekvapením vnímala, že pocit radostného očekávání změny ustoupil strachu znějakého nečekaného, drastického zvratu.

Katharina zůstala stát ubalustrády velkého točitého schodiště. Dole ve vstupní hale stál domácí učitel, palce zakleslé za kšandami, asledoval služebnictvo. Svyvaleným břichem všem překážel vcestě apohupoval se na špičkách dopředu adozadu. Dovnitř vcházela kuchtička Bertha se dvěma velikánskými kufry vrukou.

„Rychleji, rychleji. Copak si rodina pomyslí? Ještě nejste hotovi. Pracuješ jako chromá kobyla,“ popoháněl ji Matthis.

„Jak dlouho ho budu muset ještě snášet?“ šeptala si Katharina tiše. Zatřásla rozhořčeně hlavou, jako by tím mohla vymazat jeho existenci. Dole zatím jedna zpokojských, malá adrobná Wiebke, vláčela na zádech obrovský kufr. Vlekla ho kolem Matthise. Nošení kufrů by vlastně byla Kiliánova práce, ale ten měl teď důležitější úkoly.

„Nepředstírat únavu. Myslím, že to jde irychleji.“ Matthis zbožňoval, když mohl jiným rozkazovat nebo jim udílet lekce či opravovat jejich mluvu.

„Myslím, pane domácí učiteli, že pokud má někdo personálu říkat, aby pracoval rychleji, tak jsem to já.“

To promluvil skřípavým hlasem Caspers. Katharina rychle poodstoupila. Jestli ji ti dva neobjeví, mohla by mít to potěšení, že bude svědkem jejich kohoutího zápasu. Tajně stáhla dopozadí.

„Ano, ale panstvo… Má to přeci jít rychle, ne. Azrovna teď… když se stalo to neštěstí…“

„Uvítal bych, kdybyste jednou provždy nechal vedení služebnictva na mně.“

Matthis, jemuž byly shora vidět řídnoucí rudohnědé lokny, si hlasitě odfrkl. Tohle mu nebylo vůbec po chuti. Caspers měl jednoznačně na povel celý domácí personál aon jen mladé panstvo, snímž se muselo zacházet daleko shovívavěji, než mu bylo milé.

Katharina měla za to, že je učitel touží drezírovat stejně jako psy, jimž se hází klacek kaportování. Ale to mu bohužel nebylo povoleno. Aod doby, co tatínek před dvěma lety zakázal domácímu učiteli po jednom nehezkém výstupu, při němž hrál podstatnou roli Alexander, používat rákosku, zůstala mu jeho nejoblíbenější činnost zapovězena. Tehdy začala ta zášť mez ním aCaspersem. Ikdyž sourozenci nemohli ve skutečnosti vystát ani jednoho znich, už zprincipu byli na Caspersově straně.

„Vidím tady jen jedinou osobu, která se nepohybuje rychle,“ dodal Caspers.

Tohle už bylo příliš. Viditelně naštvaný Matthis se otočil azlostně odkráčel.

Katharina se zubila od ucha kuchu. Dovedla si živě představit, jak to muselo mezi oběma vřít, když byla rodina pryč.

„Katharino!“ Matka vyšla společně smamzel Schottovou zknihovny aobdařila Katharinu přísným pohledem. „Jdi se převléknout. Netuším, kdy se za těchto okolností bude podávat jídlo, ale měla by ses naučit být připravena.“ Hraběnka Feodora von Auwitz-Aarhayn spěchala přes vstupní halu. „Musím okamžitě zajít do parku. Musím vědět, že se mým růžím daří dobře.“

Katharina za ní ohromeně zírala. Nikdo přesně nevěděl, co se dědečkovi stalo, ale že to musí být zlé, toho si byli všichni vědomi. Ato jediné, co její matku zajímá, jsou její milované květiny.

Ale copak ona je lepší? Před chvíli se přeci sama taky bavila hádkou těch dvou náfuků. Nicméně špatné svědomí měla ještě kvůli něčemu jinému. Více než případná dědečkova smrt jí svírala hruď ještě jiná starost. Vyhlídka, že vedení statku převezme její otec. Aco když nebude poslouchat Konstantinovy rady?

Naposled pohlédla do skvostně zařízené haly, otočila se avydala se do západního křídla. Bude lepší, když urychleně uposlechne matčino nařízení.

Dveře jejího pokoje se rozletěly právě vokamžiku, když si Katharina svlékala kabát. Clara byla hned uní apomáhala jí skloboukem.

„Viděla jste ji? Princeznu Viktorii Luisu? Jaké měla svatební šaty?“ Clara byla druhá pokojská astřídavě sWiebke jí pomáhala soblékáním. Omatku se většinou starala mamzel Schottová.

„Bohužel ne, nesměla jsem snimi jít do zámku vBerlíně. Vždyť mě ještě oficiálně neuvedli ke dvoru.“ Katharina viděla princeznu bohužel jen zdálky. Na oslavách byli jen rodiče aKonstantin. Maminka jí ale následující den ovšem podrobně vyprávěla.

„Máti mi onich ale povídala. Byly bílé aprincezna měla prý pod velkou korunou dlouhý, nadýchaný závoj. Sál musel být skvostně vyzdoben. Všechny dámy se předvedly vnových šatech. Maminka taky. Všechny měly své nejlepší šperky apánové přišli vgardových uniformách. Ach, kéž bych byla alespoň jednou vživotě tak krásná jako princezna Viktorie Luisa.“

Clara opětovala její toužebný úsměv. Na okamžik se obě jinak zcela rozdílné dívky oddaly společnému snění.

Katharina potřásla hlavou. „Dokonce tam byl ikinematograf.“

„Co to je?“

„To je přístroj, kterým uděláš dlouhou řadu fotografií, akdyž je pak rychle pustíš za sebou, tak se tomu říká film.“

„Ach tak, filmy. Otom jsem už slyšela. Také bych někdy šla do takového biografu.“

„Konstantin říkal, že je jeden ve Štětíně.“

„Už jste někdy viděla nějaký film?“

„Bohužel ne. Ale tatínek smaminkou byli jeden večer ve varieté, kde kromě jiných kuriozit ukazovali ifilm. Prý to vypadalo velmi věrohodně.“

Clara se zamračila. Asi úplně nevěděla, jak si to má představit. „Aco jste ještě zažila?“

„Berlín je tak jiný. Je tam daleko více automobilů než unás. Tramvaje jezdí napříč městem, uprostřed ulice. Člověk si musí dávat pozor, aby nespadl pod vagón. Apak tam ještě existují vlaky, které jezdí vysoko nad ulicemi.“

„Vlaky na obloze?“

„Ne, nejsou na obloze, spíš jsou tam mosty mezi domy. Člověk to musí vidět na vlastní oči. Jsou tam také vlaky pod zemí. Ty jezdí dole pod městem, pod domy!“

„Otom jsem četla. Zajímalo by mě, co by se stalo, kdyby se ty domy zřítily.“

„Proto jsme také nesměly jít. Konstantin aotec si prohlédli nástupiště podzemní dráhy na Viktoria-Luisen-Platz. Tak ráda bych byla bývala šla snimi. Ach, vBerlíně existuje tolik vzrušujících věcí. Bylo to prostě úchvatné.“ Katharina se nechala unášet svými dojmy, zatímco ji Clara rozepínala šaty.

Tu ze všech nejdramatičtější příhodu by se však Katharina vůbec neodvážila vyprávět, protože byla pro matku příliš ponižující. Jelikož kromě Konstantina ještě nikdo znich nikdy nejel tramvají, koupil tatínek jízdenky pro celou rodinu. Mezitím máti vzadu vyvolala malé pozdvižení, protože jak byla sešněrovaná vkorzetu adlouhá vlečka jí bránila vpohybu, nedokázala se dostat na stupátko tramvaje. Alexander aKonstantin jí zespoda pomáhali, ale najednou po ní hmátla špinavá mužská ruka avytáhla ji nahoru. Dotyčný dělník chtěl jen pomoct, ale máti lamentovala tak nahlas, že vzbudila pozornost průvodčího. Ten přišel dozadu ake všemu matku ještě vyzval, aby si vyndala jehlici zklobouku. Samozřejmě mu nevyhověla. Neustoupila, ani když se odvolával na krvavou nehodu, která se stala před několika týdny při brždění. Následně ji průvodčí nutil, aby opustila vagón. Jinak se nebude pokračovat vjízdě. Matka byla znatelně popuzená. Ovšem ani tatínkova intervence na jeho postoji nic nezměnila. Nelibost sílila. Lidé chtěli jet dál. Jedna paní matce vynadala akritizovala její afektované chování tak dlouho, dokud hraběnka pobouřeně tramvaj neopustila, což ale opět chvíli trvalo. Vlečka se jí zachytila oschod aroztrhla se. Naprosto ponižující příhoda. Ne, otom nemohla říct Katharina před služkou ani slovo.

„Celé dopoledne jsme byli vobchodním domě Wertheim. Blyštivý stánek umění, všude sestovkami zrcadel abarevným sklem. Prý je to největší obchodní dům vcelé Evropě. Vlastně je vtomhle městě všechno veliké. Obrovské domy, všude široké dlážděné nebo asfaltované ulice. Tolik kamene, všude kolem je kámen, aty domy jsou všechny tak vysoké. Každých pár dní jsme smaminkou atatínkem chodili na procházku do parku Tiergarten, abychom se nadýchali čerstvého vzduchu. Všude jsou lidé, lhostejno kam se zajde. Pořád se něco děje. Na té nádherné třídě Unter den Linden aFriedrichstraße je jeden luxusní obchod vedle druhého, stovky metrů po obou stranách. Cokoliv kdokoliv na světě vyrábí– všechno tu lze koupit. Neuvěřitelné. Chodníky jsou plné pouličních prodejců, květinářek astánků sexotickým ovocem. Tatínek nechal ujednoho zastavit. Koupili jsme si ananas akaždý dostal banán.“

„Ananas? Co to je?“

„Ovoce zjihomořských kolonií. Prý chutná velmi sladce, když je správně zralé. Ale to naše nijak zvlášť dobře nechutnalo. … Jé, to ti musím vyprávět. Car Mikuláš jel na projížďku automobilem přes město. Apak tam byli ti anarchisté.“

„Anarchisté? Uprostřed Berlína?“

„Demonstrovali proti tomu– jak říkají– krvavému carskému systému.“ Katharina se zasmála. „Bylo absurdní vidět cara vtakovém světle. Maminka se hrozně rozčílila. Skoro celou noc nespala.“

„Claro!“

Clara hned pustila šaty aotočila se. „Ano, mamzel Schottová.“

„Nedala jsem ti náhodou jiný úkol?“

„Ale vždyť Wiebke přece už…“

„Rozděluješ tu teď úkoly ty?“ Oči se jí zúžily. Mamzel Schottová neměla ráda odmlouvání.

Clara se uklonila ahned zmizela. „Ano, mamzel Schottová.“

„Komteso, Wiebke hned přijde.“ Hospodyně opustila pokoj.

Katharina si tiše povzdechla. SClarou byla vždycky daleko větší zábava než sWiebke. Ale samozřejmě by nikdy mamzel Schottové nemluvila do rozdělování úkolů. Mlčky stála adívala se na zdi potaženélátkovými tapetami, které byly vmaminčiných nejoblíbenějších barvách. Rubínová červeň asmaragdová zeleň. Zlaté střapce se houpaly na brokátových závěsech. Poprvé Katharině připadaly příliš těžké apříliš tragické.

Vešla Wiebke aostýchavě se uklonila. Obě pokojské nemohly být rozdílnější. Clara byla baculatá, měla černé vlasy ahnědé oči blízko usebe. Byla živá avždycky chtěla všechno vědět. Naproti tomu Wiebke byla tichá voda. Měla ohnivě rudé vlasy, vždycky přísně sčesané dozadu.

Katharina se domnívala, že by je nejraději schovala úplně, ale na to nebyl čepec, který pokojské nosily, dostatečně velký. Wiebke byla útlá, měla bílou mléčnou pleť avlétě jí hned naskákaly pihy, za které se zřejmě styděla. Ovšem její krásné zelené oči byly pozoruhodné. Katharina měla také zelené oči, stejně jako její matka, ale zdaleka ne tak světlezelené azářící jako Wiebke.

Ještě jednu věc by Katharina sWiebke hned měnila. Wiebke totiž vypadala už dospěle, ačkoliv jí bylo teprve čtrnáct, tedy jen odva roky víc než Katharině.

„Komteso.“ Wiebke naznačila úklonu. „Doufám, že jste měla příjemnou cestu.“ Bez dalšího slova začala Katharině okamžitě rozepínat šaty.

Katharina toho tolik viděla, doslova překypovala samými novými zážitky. „Ta svatba byla nepopsatelná. Všichni, kdo mají nějaké jméno apostavení, se shromáždili vsále. Byl tam ibritský korunní princ aruský car. Matka mi všechno vyprávěla. Škoda, že jsem ještě příliš mladá, než abych se toho mohla účastnit.“

„Určitě to byla velkolepá slavnost.“

„Ale odva dny dříve jsem se směla účastnit jubilejní slavnosti ke 100. výročí narození Richarda Wagnera. Mohla jsem si vzít ty zelené princeznovské šaty od mé sestry. Bylo to božské. Představ si, že Ludwig von Preußen mi dal svou navštívenku.“

„Kdo to je?“

„Jeden zcísařových synovců.“

„Ach.“ Wiebke jako vždy reagovala jednoslabičně.

Na malinkou chviličku se Katharina hřála ve slunci svých vzpomínek, ale pak se opětovně vkradl ten nepříjemný pocit. Něco na Ludwigu von Preußen jí nahánělo strach. Bylo to snad to velké jméno, které na ni působilo? Nebo bylo vjeho obličeji opravdu něco, zčeho jí na rukách naskakovala husí kůže?

Šaty sklouzly na podlahu. Vystoupila znich. „Prosím, Wiebke, uvolni mi korzet.“

Maminka jí ani po náročné cestě nedovolila, aby si korzet zašněrovala pohodlněji. Prý by jí přílišné uvolnění zkazilo postavu. Tady neznala slitování. Wiebke jí rychle stáhla košilku aspodní živůtek apak konečně začala uvolňovat korzet.

„Úplně ho rozšněruj, alespoň na chvíli.“ Katharina se zhluboka nadechla. Už půl života nosí tuhle klec. Podle jejího názoru až příliš dlouho. Tu atam zahlédla vBerlíně moderně oblečené dámy, které odložily korzety anosily reformní, uvolněnou módu.

Katharina se posadila na postel aWiebke jí stahovala znohou punčochy. Ani tohle sama nedokázala zvládnout vtom zatraceném krunýři, který ji připravoval ovšechnu svobodu.

„Mám vám vyndat ty hezké červené šaty?“

Katharina přikývla, ale pak si vzpomněla na dědečka. Červená by byla přeci jen trochu nevhodná. „Ne, přines mi prosím ty tmavomodré.“ Čekala, dokud se Wiebke neobjevila se šaty ačistou spodničkou. „Neumíš, si představit, kolik je dámských apánských krejčovství. Maminka mi objednala troje nové šaty.“ Oči jí zářily. „Bílé denní šaty na léto, elegantní večerní šaty vruské zeleni, skrajkou ablyštivými skleněnými perlami. Potom ještě jedny ze světlemodrého chintzu sšifonovými rukávy, pajetkami ajemnými výšivkami.“

„To musí být úžasné.“

Zněl hlas pokojské obdivně, nebo rezignovaně?

„Ano, velmi.“ Katharina si zklamaně pomyslela, že teď by se Clara ptala na střih ajak vypadají rukávy. Avůbec jaká je vBerlíně nejnovější móda. Možná by se měla zeptat matky, jestli by se nemohla stát Clara oficiálně její komornou. Samozřejmě by se neříkalo komorná, protože to by znamenalo, že by dostávala víc peněz. Na druhou stranu Wiebke byla důkladnější ataké zručnější při úpravě vlasů. UClary jí jehlice do vlasů často vypadla už po dvou hodinách. Kdyby jen Wiebke nebyla tak zdrženlivá.

„Konečně už nemusím nosit nabrané sukně. Žádná elegantní dáma vBerlíně je už nenosí. Imatka to nakonec uznala. Objednala si novou garderobu ipro sebe.“

Katharina se nesmírně těšila na nové šaty. Dvě blůzy, jednu sukni apár nových bot si mohla hned odvézt ssebou. Všechno bylo daleko modernější než oblečení, které dosud nosila. Napadlo ji, že by při této příležitosti měla některé své staré šaty vyřadit aodložit na Vánoce. Dostaly by je pak služebné. Kdyby si odpáraly ty elegantní krajky, mohly by je nosit na nedělní bohoslužbu. Jinak služebnictvo nemělo mnoho příležitostí kopuštění statku.

Okamžitě si vzpomněla na toho nového kočího. Přeci jen měl její návrat alespoň jeden neočekávaný světlý bod. Ten muž ji na první pohled okouzlil. Byl urostlý aměl překrásné zářivé oči. Jestli si Katharina někdy představovala prince, který by ji zachránil, tak by určitě vypadal jako tenhle nový zaměstnanec. Musel nastoupit během jejich nepřítomnosti. Víc ztoho krátkého přivítání na nádraží nepochytila, když se kočí spolu sJohannem Waldnerem staral ojejich kufry.

„Jaký je ten nový?“

Wiebke, která právě vyndávala čisté punčochy zprádelníku, jen nezúčastněně pokrčila rameny. Přesto Katharině neušel letmý úsměv, který jí přeběhl po tváři. Islužce připadal ten nový kočí přitažlivý. Jak taky jinak?

„Nemůžu oněm říct nic bližšího. Přijel teprve včera pozdě večer adnes od brzkého rána byl už na nohou, ani snámi nejedl. Celý den byl ve stáji ukoní aukočárů. Myslím, že chtěl asi udělat dobrý první dojem na vaši rodinu.“

Katharina se usmála. „Tak to se mu tedy určitě podařilo.“

* * *

Konečně přestalo pršet, slunce už stálo nízko. Teplé zlatavé světlo zalilo panský dům. Nažloutlé mraky vdálce zdobily oblohu tak malebně, jako by to bylo dílo nějakého malíře. Katharina svůj domov milovala, ale najednou jí připadal jako kamenný symbol strohých tradic, které ji drží vzajetí. Zřídkakdy se dostala při odpolední cestě kočárem někam dál než do přilehlých vesnic. Kromě Berlína byly Štětín aSwinemünde jediná větší města, která znala, když nepočítala návštěvu matčiny rodiny vPetrohradu. Petrohrad byl ovšem úplně jiný než Berlín. Jenomže ruskou metropoli navštívila naposledy před dvěma lety adívala se na ni tehdy ještě dětskýma očima. Ani Swinemünde, tohle skvostné město uBaltského moře, které navštěvovala jednou do roka srodinou, když se konaly císařské dny, nemělo takový esprit jako Berlín. Hlavní město bylo tak živoucí, plné vzruchu, tak moderní.

Celý den pršelo, jako by nebe chtělo oplakat její loučení. Od okamžiku, kdy nastoupila brzy ráno do salónního vagónu na štětínském nádraží, byl svobodě konec. Konstantin aAlexander mohli jet ten poslední kus cesty ze Stargardu druhým kočárem. Jak jim záviděla! Mamzel Schottová byla určitě zábavnější společnost než její matka, která ji nepřetržitě napomínala.

Katharina si sedla na okenní parapet. Nedaleko domu, byť poněkud stranou, byl navezený kopec avněm byla ledárna. Její pohled se napjatě ubíral přes pastviny. Vzadu za nimi byla dlážděná silnice, která vedla kolem vesnice adál do Stargardu. Vdáli se ve výběhu pásli koně. Lesy, louky, pole, jak daleko dohlédneš. Nic, co by předtím už tisíckrát neviděla.

Na štěrkové cestě bylo slyšet kočáry. Jelikož byl domovní trakt spokoji členů rodiny umístěn poněkud stranou od hlavního traktu, zachytila jen koutkem oka, jak se kočár na štěrkovém povrchu příjezdové cesty otočil.

Běžela kbalustrádě nad vstupní halou. Šest mužů neslo dědečka vdece dovnitř. Konstantin je navigoval, jak se mají nejlépe pohybovat na schodišti, aby starý pán pociťoval co možná nejméně otřesů. Katharina celý výjev strnule pozorovala. Tatínek adoktor Reichenbach zůstali stát dole. Tatínek zamumlal něco, čemu nerozuměla. Doktor kývl aihned následoval nemocného, ale tatínek se rozhlížel po Caspersovi.

„Zařiďte, ať okamžitě přijede Wittekind.“

Caspers se krátce uklonil aspěšně se domluvil sEugenem, který stál uvchodu ačekal.

Ten přikývl aoba rychle zmizeli.

Otec stoupal po schodech, jako by mu někdo vložil na ramena těžké břímě.

Vtom ji otec uviděl. „Holčičko.“ Zvýrazu jeho tváře poznala, že to sdomácím pánem vypadá špatně. Hodně špatně, když tatínek nechal dokonce povolat pastora Wittekinda.

Tatínek ji vzal krátce do náruče. „Připrav se na nejhorší.“ Pustil ji anenápadně si otřel oči. „Ať nám přinesou nahoru kávu aněco kjídlu. Strávím večer nahoře.“ Pak odešel za ostatními.

Poprvé vživotě porozuměla větě, kterou jí předchozí guvernantka neustále omílala, když příliš otevřeně vyjádřila své přání: Opatrně stím, co si přeješ, mohlo by se to vyplnit. Ona si tolik přála nějakou velkou změnu ve svém životě. Ateď se zdá, že se její nejniternější přání splnilo.

Dole vkuchyni se právě překotně připravovala večeře. Katharina předala požadavek kuchařce, paní Hindemithové, protože nemohla najít mamzel Schottovou. Ze schodů dolů zrovna scházeli Kilián aten nový kočí. Katharině poskočilo srdce. Vypadá opravdu dobře. Chtěla využít příležitosti aseznámit se sním, po čemž prahla už od svého příjezdu na nádraží. Pak uviděla, že sním přicházejí dva lesní dělníci. Asi to nebyl ten nejvhodnější moment. Ale on se zastavil asundal si čepici.

„Komteso, jestli se smím krátce představit: Albert Sonntag. Dnes je můj první pracovní den.“ Na jeden kratičký, blažený moment se na Katharinu usmál.

„Jistě.“ Panebože, co má říct? „Myslím, já vím… Jak politováníhodné, že se při vašem prvním dni stalo takové neštěstí.“

„To je vskutku nešťastné.“ Vypadal, jako by chtěl ještě něco dodat, ale už nic neřekl.

„Jak se vede mému dědečkovi? Víte, co se mu stalo?“

Krásná ústa splnými, měkkými rty cukla, jako by nechtěl říct nic nesprávného. „Bude lépe, když počkáte na lékařský nález.“ Vjeho obličeji se zračil upřímný soucit.

„Ach… jistě. Počkám. Děkuji.“ Dobrý bože, jaké měl zářivé modré oči. Rozpačitě se podívala stranou, jako by ji přistihl.

Dva muži za ním zašoupali nohama. Zpola se knim otočil. „Váš pan otec říkal, že se máme tady dole ohřát ausušit si šaty.“

„Ano, to bude nejlepší.“ Teprve teď si všimla jeho zašpiněné apromočené livreje. Oba dělníci vypadali podobně vyčerpaně. Kilián už seděl ukamen vdenní místnosti aBertha mu právě nesla něco teplého kpití. „Udělejte to.“

Když spěchala po schodech nahoru adotýkala se zábradlí, třásly se jí ruce. Dobrý bože, jaký zvláštní pocit se jí zmocňoval? Bylo to něco úplně nového.

Když dorazila nahoru do vstupní haly, nevěděla, co si má sesebou počít. Nerozhodně zůstala stát. Jídelní výtah byl schovaný ve výklenku. Uslyšela slabé skřípění. Asi byl naložený požadovanou kávou ajel do prvního patra. Katharina vkročila doprostřed vestibulu. Za zadní stěnou byl velký taneční sál, který se rozprostíral přes dvě patra. Západním křídlem, kde byly pokoje členů rodiny, se hnala mladinká služka, zpola ještě dítě, skbelíkem na popel asmetáčkem. Když uviděla Katharinu, bryskně se otočila. Teď, když byla rodina doma, bylo služebnictvo zase vykázáno na zadní schodiště.

Děvče mále vrazilo do matky, která se vrátila ze zahrady apřevlékla se. Hraběnka Feodora na ni vrhla rozzlobený pohled, ale aniž by ji slovně pokárala, spěchala zjednoho křídla do druhého. Měla napilno.

Katharina uslyšela venku kočár. Přijel Eugen spastorem Wittekindem. Určitě ho zavolali, aby dědečka vyzpovídal audělil mu poslední pomazání. To bylo zlé znamení. Sklíčeně ho pozdravila adoprovodila ho kdědečkově ložnici.

Stěny ve východním křídle byly vyvedeny vtmavých barvách. Co si pamatovala, bydlel dědeček ve starém traktu sídla postaveného do tvaru U. Od doby, kdy před osmi lety zemřela její babička, se tu nezměnilo vůbec nic. Maminka nechávala své soukromé pokoje amístnosti, kde přijímala aubytovávala hosty, vždycky jednou za pár let modernizovat. Dědeček stím nesouhlasil, ale nevyjadřoval se ktomu, neboť jí přenechal vedení domácnosti. Nevyjadřoval se kvybavení místností avýchově dětí, ale ve všem ostatním si ponechával hlasité poslední slovo. Že by se vzdal vedení, na to vůbec nepomyslel. Tatínkovi to nevadilo.

Katharina zaklepala, Wittekind byl bez slova vpuštěn. Ona sama zůstala stát nerozhodně přede dveřmi, které jí zavřeli před nosem. Jen ochvilku později vyšla ven matka sKonstantinem aAlexandrem. Rozpřáhla ruce, jako by chtěla děti odehnat.

„Pojďte, nechte svého otce sdědečkem osamotě.“ Nezvykle opatrně zavřela dveře.

„Co teď bude se statkem?“

Feodora se překvapeně podívala na svého nejmladšího syna. „Co tím myslíš?

„Co když umře?“

„Alexandře, co je to za hloupou otázku! To se tedy divím. Tvůj otec samozřejmě převezme statek.“ Prosmýkla se mezi dětmi aspěchala chodbou dolů.

„Říká se, že talent často přeskočí generaci. Nuže, bratříčku. Gratuluji.“ Alexander poklepal žoviálně svému staršímu bratrovi na rameno. Když mu Konstantin odstrčil ruku, prohrábl si klidně rozcuchané vlasy. Posměšně se ušklíbl aodkráčel za matkou.

Konstantinův pohled těkal mezi zavřenými dveřmi aKatharinou. Tušil sestřiny obavy.

„Všechno bude vpořádku, vždyť tatínek má ještě nás.“

„Myslíš tebe! Alexander beztak dělá jen pitomosti a… ajá jsem jen dívka.“ Znělo to smutně, ale Katharina se teď, vtéhle chvíli, cítila přesně tak bezmocná, jak ji matka vždycky vypodobňovala. Jestli dědeček zemře, tak se tady hodně změní.

Konstantin měl vobličeji neproniknutelný výraz. Jak prudce se sdědečkem dokázal hádat, tak ho stejně silně obdivoval. Spojovala je společná láska kpůdě jako nikoho dalšího vrodině. Dědeček si velmi zakládal na tom, že je junker starého tradičního střihu. Aprávě proto byli neustále vsobě. Její bratr zemědělství studoval aod té doby, co se před pár měsíci vrátil zuniverzitních studií, sem vnášel všelijaké nové myšlenky.

Donatus von Auwitz-Aarhayn všechny Konstantinovy návrhy doposud rázně anevlídně odmítal, ikdyž Katharině připadaly chytré. Bylo jasné, že jedině smrt starého patriarchy uvolní cestu kmodernímu zemědělství. Jak se vyrovná její bratr stímhle mostem, který se znenadání otevřel na cestě ke splnění jeho přání? Převážila uněj naděje, nebo smutek? Tak, jak Konstantina znala, věděla, že mu tohle dilema trhá srdce.

Bratr váhavě odcházel od dveří, jako by dědečka nechtěl nechat na holičkách. Katharina ho následovala. Doufala, že ji tatínek ještě jednou zavolá dovnitř, aby se mohla sdědečkem náležitě rozloučit, pokud by došlo knejhoršímu. Ale neřekla nic, protože nechtěla vyslovit to, čeho se obávala: dědeček zemře.

Na konci chodby zabočili za roh. Tady, na dohled od haly, začínala ta část, kde měla matka při zařizování hlavní slovo. Na hedvábných tapetách byly živoucí barvy, chyběly jen obvyklé vázy skrásnými kyticemi. Původně bylo naplánováno, že se rodina vrátí domů teprve pozítří ráno. Ve spěchu, vjakém se dům chystal na jejich příjezd, byly čerstvé květiny zjevně to poslední na seznamu úkolů.

Její nejmladší bratr přeskočil na širokém schodišti dva poslední schody ahlučně dopadl na podlahu.

„Alexandře!“ napomenul ho Matthis. Domácí učitel se zničeho nic zjevil vhale. „Chovej se slušněji, jestli mohu prosit. Tvůj dědeček leží na smrtelné posteli.“

Na moment zavládlo ticho, ale pak Katharina nezvykle jedovatě vyhrkla: „Vy přeci ještě vůbec nevíte, jestli zemře.“

Se vztyčenou hlavou kráčela směrem do západního křídla, do domovního traktu své rodiny. Potom se ale otočila azvědavě běžela koknu vedoucímu kčelní straně. Spatřila Konstantina, jak opustil dům. Asi jde naproti do domu správce Thalmanna, aby mu sdělil, co se přihodilo, ainformoval se, co se vposledních týdnech na statku dělo. Byl už teď třikrát větším statkářem, než jakým kdy může být její otec. Přesto se Katharina modlila, aby statek ještě několik let řídil dědeček.

29. květen 1913

„To mě podrž. Kde je ten zbytek sulce ze včerejška?“ Kuchařka, Irmgard Hindemithová, natahovala krátký krk na podsaditém těle do všech stran. Udiveně třásla hlavou. „Vždyť ještě něco zbylo.“

Bertha stála za kuchařkou ve dveřích do masné spíže. „Opravdu? Myslela jsem, že si Kilián vzal poslední kousek.“

„Ano, ach tak. Tak to potom ano.“ Irmgard Hindemithová se rozhlédla po masné spíži. Tady se skladovaly uzenky ašunka. Na řetězech, přidělaných na hrubých řeznických hácích ustropu, viseli dva stažení králíci. Vedle byl věnec rügenwaldských čajových klobás. Ustěny stál velký kameninový sud snakládanými okurkami. Sádláky shusím avepřovým sádlem zposlední podzimní zabíjačky byly umístěny na zavěšeném prkně mimo dosah lezeckých dovedností nenechavých myší.

Kuchařka hmátla po prkýnku, které leželo na kovovém roštu rovněž zavěšeném na řetězu. Pod ubrouskem byl kus šunky. „Tak musíme vzít tenhle. Přála bych si, aby nám panstvo dávalo vědět dřív. Objednávka přijde až zítra. Ktomu máme ještě cizí lidi přímo vdomě. Jako by jejich dřívější návrat nenadělal už tak dost zmatku.“ Podala Bertě prkýnko. „Nakrájej ještě klobásu.“

Bertha počkala, až Irmgard Hindemithová odemkne vedlejší chladicí sklep. Kuchařka sáhla do sudu smáslem aopět pečlivě zavřela dveře. Vkuchyni nakrájela Bertha uzeninu, zatímco Hindemithová rozdělovala zlatavé máslo na malé talířky. Teď, vdobě květu pampelišek, bylo máslo obzvlášť žluté achutné.

Všechno panstvo se nejprve rozloučilo se starým patronem, než usedlo kvečeři. Konečně bylo na řadě islužebnictvo, daleko později než obvykle.

Bertha už utišila svůj nejhorší hlad dvěma odřezky. Irmgard Hindemithová by si toho stejně nevšimla. Kdykoliv se stalo něco nepředvídaného, co nutilo kuchařku ke spěchu, dostávala se do potíží. Také její dna způsobovala, že pracovala měsíc za měsícem pomaleji. Pokud byla Bertha dostatečně rychlá apřevzala část jejích úkolů, mohla mlsat, kolik chtěla.

„Teď ji nakrájej amáme hotovo.“ Kuchařka sáhla po chňapce aodnesla těžkou plechovou konvici sešípkovým čajem naproti do denní místnosti. Bertha zručně nakrájela uzeninu na tenké plátky anaservírovala ji na prkýnko. Zbylý kousek zabalila do utěrky, aby se kněmu nemohly dostat myši. Ačkoliv za pět let, co tu pracuje, viděla tady dole myš jen zřídka. Na to si tu drželi až moc koček.

Sposledním tácem následovala kuchařku do denní místnosti, vníž služebnictvo jedlo nebo se zdržovalo, když už mu byla dopřána krátká přestávka. Večeře byla hotová, hrnec shorkou krémovou kroupovou polévkou stál před Berthiným místem. Clara, Wiebke aKilián už seděli. Irmgard Hindemithová si sedla na místo nalevo od čela. Bertha si později sedne vedle ní.

Vstoupila mamzel Schottová. „Claro, říkám to teď naposledy. Jestli se ještě jednou vzepřeš mým nařízením, nedostaneš vneděli vycházku.“

„Ale Wiebke už nesla tu horkou vodu nahoru.“

„To je jedno. Já jsem ten úkol dala tobě. Wiebke měla pomáhat komtese spřevlékáním. Nebudu trpět, že si stále vyhledáváš tu nejsnazší práci. Vyhnula ses inošení zavazadel.“

Clara se dotčeně mračila amamzel Schottová přelétla pohledem prostřený stůl. „Jsme připraveni, že ano?“

Irmgard Hindemithová přikývla.

Když mamzel Schottová opět opustila místnost, Wiebke řekla vstřícně: „Mně je to jedno. Já bych tam tu vodu dovlekla.“

„Tak proč jsi mě potom prozradila?“

„Vůbec jsem tě neprozradila!“ hájila se Wiebke. Ale Clara se stejně zatvářila kysele.

Wiebke byla ve službě orok déle než Clara. Věděla víc, uměla víc abyla pilnější. Všichni věděli, že zrzka je tmavovlasé služebné věčným trnem voku.

Venku se rozezněl gong, který svolával služebnictvo kjídlu. Hospodyně přišla zpět. „Už se vrátil kočí?“

„Ani neodjel. Doktor ipastor ještě zůstávají… přes noc.“ VKiliánově hlase byl podtext. Každý věděl, proč jsou ještě tady. Zůstanou tak dlouho, dokud starý statkář nezemře. Od odpoledne byla nálada ponurá. Nikdo netušil, co ssebou změna ve vedení statku přinese.

Hospodyně se obrátila na Claru aWiebke. „Tak vy dvě později přichystáte dva hostinské pokoje.“

Wiebke kývala, kdežto Clara si špitala sKiliánem.

„Copak tam máte tak zajímavého, že to my ostatní nesmíme slyšet?“ Theodor Caspers, majordomus, vešel dovnitř ausadil se do horního čela stolu.

„Chtěla jsem jen vědět, jak je hraběnka spřízněná sruským carem,“ pronesla Clara nesměle.

„Dost úzce na to, abychom jí prokazovali nejvyšší úctu.“

Bertha jí tiše šeptla přes stůl: „Ale ne tak úzce, aby ji byli vbřeznu pozvali do Petrohradu, do Zimního paláce na banket ktřístému výročí Romanovců.“

Mamzel Schottová se na obě varovně podívala asedla si napravo od Casperse. „Amimochodem, ve dnech, jako jsou tyto, nechci slyšet žádné drby.“

Bertha naskládala zpodnosu všechno na stůl aposadila se vedle kuchařky. Vtom okamžiku vešel Albert Sonntag. Všechny oči se kněmu hned obrátily. Bertha mu dneska ráno namazala ssebou dva chleby, poté, co jeden snědl vestoje vkuchyni. Pro všechny ostatní to bylo poprvé, co sním budou jíst. Krátce pokývl osazenstvu aočima přelétl podlouhlý jídelní stůl.

„Kam se mám posadit?“

„Vaše místo je vedle mě,“ řekla mamzel Schottová.

Bertha se potají ušklíbla na osazenstvo. Jelikož měla křivé zuby, zřídkakdy se smála sotevřenou pusou, akdyž už, tak si dávala ruku před ústa. Ten nový seděl přímo proti ní, ikdyž by byla bývala raději, kdyby tam ještě seděl Hektor. Přesto, Clara pukne závistí. Pohlédla se zvědavým pousmáním na konec stolu aměla pravdu. Tvář služky planula závistí. Kočí obešel stůl apřitáhl si židli. Beze slova se podíval na osazenstvo. Clara se tiše zahihňala, Wiebke zčervenala.

„Kiliáne, nemáš mi co říct?“

Kilián se otočil spokrčením ramen ke Caspersovi. Jeho rty se pohybovaly, ale nevyšel znich ani hlásek.

„No, pokud sis toho nevšiml ty, nemůžeš si myslet, že já to na vědomí neberu. Co ten škrábanec? Škrábanec na tom hnědém kufru, který jsi předtím nesl do šatny!“

Kilián koktal. „Který hnědý kufr?“ Tušil, co teď přijde.

„Hnědý kufr, který měl ssebou milostpán Alexander.“

„Ten starý?“

Caspers uhodil pěstí do stolu tak silně, až příbory zařinčely. „Je úplně jedno, jestli je starý. Ty budeš laskavě zacházet svěcmi lépe. Není to tvůj majetek. Strhávám ti padesát feniků ze mzdy. To tě naučí být příště opatrnější.“

Kilián ksobě vztekle tiskl rty. Nebylo to poprvé, co mu strhli peníze zvýplaty. Všichni kolem stolu věděli, že kdyby teď odporoval, byla by suma dvojnásobná. Proto nic neřekl azíral před sebe na košík schlebem. Mamzel Schottová, soudě podle jejího výrazu, stímhle postupem rovněž nesouhlasila. Ale ani ona nic neřekla. Bertha byla ráda, že má jen zřídkakdy co do činění spanem Caspersem. Jenže ijí už strhl peníze, adokonce ipaní Hindemithové, když jí spadla drahá porcelánová terina.

Dovnitř se vkradla hubeňoučká služka Hedwig.

„Umyla sis ruce?“

„Jistě, mamzel Schottová.“

Kývla ačekala, až se děvčátko posadí. Dívka, skoro ještě dítě, měla světlé, slámově žluté vlasy, které jí vždycky trošku odstávaly. Byla povážlivě hubená. Většinou přicházela ke stolu jako poslední ajako první od něj zase vstávala. Na svůj útlý věk pracovala opravdu tvrdě.

„Snesla jsi dolů špinavou vodu?“

„Jistě, pane Caspersi.“ Její hlásek byla tak tichý, že ho bylo sotva slyšet.

Na okamžik bylo ustolu úplné ticho, potom si Caspers odkašlal azadíval se na dvě prázdná místa ustolu. „Tak, když se opozdili. Dnes už nemůžeme déle čekat.“

Sklonili hlavy amamzel Schottová pronesla krátkou modlitbu. Bertha rozdělila kroupovou polévku avšichni sáhli po chlebu smáslem. Vněkolika následujících minutách nepadlo ani slovo. Nikdo nevěděl, kdy budou opět povoláni do práce. Proto bylo žádoucí, aby se co nejvíce aco možná nejrychleji do sytosti najedli.

Ze druhého konce chodby se ozval zvuk dveří. Pak si někdo myl vkuchyni ruce aochvíli později vešel čeledín Eugen.

„Očistil sis dobře iboty? Nemám chuť zase po tobě uklízet.“

Eugen beze slova kuchařce přikývl aposadil se. Hned si vzal chleba smáslem. Bertha mu nalila talíř polévky apodala mu ho přes stůl.

„Co je sJohannem?“ zeptal se Caspers.

Chlapec, který si chtěl právě dát první sousto, odložil chleba vedle talíře. Hladově zíral na krajíc. „On si pro něco přijde později. Musí ještě pracovat.“

„Nemusíš ho pořád hájit. Všichni stejně víme, že Johann pravděpodobně opět požívá své jídlo jen vtekuté podobě.“

„Claro! To už je opravdu přespříliš. Dojez svůj talíř, víc už nedostaneš. Apak připravíš oba hostinské pokoje sama.“ Mamzel Schottová nebyla ochotna tolerovat ustolu takové zlomyslnosti.

Clara se rozmrzele podívala na osazenstvo. Její poslední pohled platil Wiebke, jako by to byla její vina.

Eugen čekal, až se bude moct konečně najíst. „Já ale říkám pravdu. Je ještě smladým pánem uThalmanna.“

„To je vpořádku,“ řekla hospodyně chlácholivě. „Klidně jez, potřebuješ to. Aty taky, Hedwig.“

Několik následujících minut vládlo hltavé ticho, po chvíli byli první znich natolik nasyceni, že začali zase mluvit. Hospodyně ohlásila na příští dny velké prádlo. To se týkalo Hedwig, Wiebke aClary. Ne, že by přímo praly, ale musely všechno kolem toho organizovat.

Posléze už nedokázali skrýt vzrušení. Byl to Kilián, kdo se odvážil udělat první krok. Vždyť ten nový doteď skoro nepromluvil. „Pane Sonntagu, odkud jste?“

„Naposledy jsem pracoval na statku nedaleko Elbingu.“

„Na velkém statku?“

Kočí přikývl avzal si ještě kousek chleba. „Je větší než tenhle, víc polností, víc dobytka, krávy achov prasat. Ale hlavní zdroj obživy je chov koní. Hřebčín pro chov trakénského koně.“

Všichni vykulili oči. To bylo něco zvláštního. Bertha se ptala sama sebe, proč někdo vymění západopruský chov trakénského koně za pustinu vZadních Pomořanech. Clara jedla svou polévku velice pomalu. Samozřejmě že nechtěla přijít onejnapínavější část večera.

Bertha pobaveně pozorovala, jak Clara honí poslední lžíci polévky po talíři. Určitě byla už úplně studená. Tohle bylo pro Claru naprosto typické, že se chovala tak drze. Byla nejpůvabnější zcelého ženského služebnictva, ačkoliv vlastně nebyla doopravdy krásná.

Bertha jí to přála, že jí ustolu vyčinili. Jako druhá nejmladší si opravdu hodně dovolovala. Bertha si nechala podávat talíře, aby mohla přidat jídlo. Clařin nejtoužebnější pohled patřil naběračce.

„Tak to se dobře vyznáte vkoních?“

Sonntag skromně přikývl, zatímco si tlustě mazal krajíc máslem. „Myslím, že ano.“

„Jak dlouho jste tam pracoval?“

Odkašlal si, kousl do krajíce azvedl svůj talíř směrem kBertě. Ta porozuměla apřidala mu.

„Několik let,“ řekl neurčitě.

„Apředtím?“

Albert Sonntag se zhluboka nadechl anejasně se rozhlížel po místnosti. „Tohle je můj třetí statek, na němž jsem zaměstnán. Předtím jsem pracoval, už jako kočí, nedaleko Kolbergu.“ Znělo to definitivně, jako by už dál nechtěl mluvit osvém životě. Místo toho se obrátil ke Caspersovi.

„Předpokládám, že zůstanu vnoci vpohotovosti?“

„Ano, to by bylo nejlepší.“ Zdálo se, že majordomus je spracovní morálkou nováčka spokojen.

„Pastor se jmenuje Wittekind? Egidius Wittekind?“

Mamzel Schottová udiveně vzhlédla od talíře. „Ano, proč? Znáte ho?“

Sonntag lehce potřásl hlavou. „Jen jsem si nebyl jist, zda jsem předtím jeho jménu správně porozuměl. Nerad bych pana pastora oslovil nesprávně.“

Zdálo se, že tohle vysvětlení všechny uspokojilo. Jenom mladí sluhové ne něj dál vrhali zvědavé pohledy.

„VElbingu se toho děje přeci víc než tady? Tak proč ta změna?“ Koneckonců bylo přeci známo, že vblízkosti leží Gdaňsk aže ani krásný Königsberg není daleko.

„Kiliáne, taková otázka se nesluší.“

Podomek se zkroušeně podíval na mamzel Schottovou. Nový zaměstnanec po několika minutách vstal arozloučil se poznámkou, že se chce podívat, jestli mají koně dost sena. Clara konečně dojedla poslední lžíci polévky avstala. Rozladěně opustila místnost.

Když chtěla vstát Hedwig, hospodyně jí řekla: „Dojíš alespoň jeden talíř. Nepůjdeš dříve, než bude prázdný.“

„Ale já musím ještě nahoru donést čerstvou vodu.“

„To může dnes udělat Kilián,“ rozhodl Caspers. Kilián přitakal.

Hoch vstal asáhl po posledním kousku klobásy.

„Kiliáne, nech ho ležet. Ty už jsi měl včera ten poslední kousek sulcu.“ Kuchařka se na něj káravě podívala.

„Já? To přeci vůbec není pravda.“

Kuchařka vrhla na Berthu divný pohled. „Tak? No, dobře. Tak si ho klidně vezmi.“

Hedwig potřebovala celou věčnost, než konečně ten talíř dojedla. Když byli všichni hotovi, Bertha odnesla velký polévkový hrnec zpět do kuchyně. Wiebke vypadala, jako by podřimovala. Také Eugen upřeně zíral na dřevěný stůl před sebe, ale přitom neklidně cukal nohama.

Hospodyně, Caspers akuchařka zůstali sedět, tak jako každý večer, když už nemuseli nic naléhavého vyřizovat. Bertha jim nalila čaj azačala uklízet talíře apříbory. Na stole nechala jen cukřenku. Eugen se posadil na volné místo po Claře na konci jídelního stolu ašpital si tiše sHedwig aWiebke. Pravděpodobně měli totéž téma jako tři sloužící udruhého konce stolu– dnešní neštěstí anejistou budoucnost statku.

Také Bertha byla neklidná. Starý patriarcha na statku jednoznačně udával takt. Ze všech koutů cítila nejistotu. Co se změní? Jen dobře, že jsou vPomořanech. Tady dokonce ivelké změny probíhají pomaleji.

Bertha poslouchala na půl ucha kuchařku, pana Casperse amamzel Schottovou. Byli neobvykle zajedno ve svých obavách, ale ještě nebylo nic rozhodnuto aneslušelo se spekulovat osmrti.

„Dělá docela obstojný dojem, tenhle Sonntag.“

„Víme oněm něco víc? Má dobré vysvědčení?“

Caspers se mírně vypjal, protože jako jediný měl nějakou informaci. „To nejlepší. Opravdu se ptám, proč to místo opustil. Má excelentní vysvědčení. Člověk by si málem myslel, že ho nechtěli nechat odejít.“

„Ach, opravdu?“ zeptala se kuchařka azamíchala si cukr do čaje.

„To je zvláštní. Třeba ho dost dobře neplatili?“

„Vchovu trakénského koně? Jestli nemají peníze oni, tak kdo jiný by je měl mít?“

„Přesto. Člověk nikdy neví. Víte oněm ještě něco?“

Caspers si zřetelně užíval, že ho ženy musí prosit. „Kočím je zřejmě už dlouho. Byl skoro tři roky vElbingu. Původně pochází zKolbergu. První vysvědčení jako kočí má ztamního sirotčince. Můžu jen říct, že všechna vysvědčení jsou vynikající.“

„Na sirotka docela dost narostl. Ti jsou přeci jinak všichni takoví neduživí. To mu asi někdo často podstrkoval kus chleba navíc.“

Hospodyně kývnutím kuchařce přitakala. „Vysoký adobře vypadající. Až moc dobře na obyčejného kočího. Doufám, že nebudeme mít žádné těžkosti sdívkami. Ještě nikdy jsem nezažila Claru tak vzdorovitou. Asi chtěla dělat důležitou.“

Kuchařka se zasmála. „No, možná že přesně tohle byl ten důvod, proč opustil Západní Prusko. Milostné problémy se služkami.“

„Nemalujte čerta na zeď!“

Paní Hindemithová zděšeně pohlédla na Casperse apokřižovala se. „Neříkejte něco takového krátce před spaním. Vždyť pak nebudu moct usnout.“

„Prorokuji, že sním ještě budeme mít potíže.“ Mamzel Schottová vystrčila odhodlaně bradu.

„Jak vás to napadá?“

Přimhouřila oči apotřásla hlavou.

„Nevím, ale něco mi na něm přijde divné.“

Caspers vytáhl obočí, takže díky tomu vypadal prostoduše. „Do jaké míry?“

„Působí trochu jako… nepůsobí jako poddaný.“

„Myslíte, že je socialista?“

„Nebo něco ještě horšího… anarchista.“

Irmgard Hindemithová se znovu pokřižovala.

„Je tu sice teprve od včerejška od večera, ale zatím jsem nenašel žádný důvod ke kritice. Vypadá velice schopně, je pilný, myslí na potřeby rodiny. To už má ve třech věcech nad Hektorem navrch.“

Hektor byl kočí, který dal před dvěma měsíci výpověď. Před čtyřmi týdny musel předčasně opustil službu aodešel do Gdaňska, aby se tam poohlédl po lepším místě. Ačkoliv si ve skutečnosti nic nedovoloval, panstvo pociťovalo jako urážku už jen samotnou kočího touhu po něčem lepším.

„Hektor nebyl líný.“ Jako už tolikrát měla mamzel Schottová jiný názor než Caspers.

„Na druhou stranu on by se určitě nezeptal, jestli má zůstat vnoci vzhůru, nýbrž by si stěžoval, že ti nahoře můžou ráno vyspávat.“ Caspers vstal, jako by tím definitivně odstranil všechny pochybnosti. „Vy tam, až skončíte, jděte dřív do postele. Kdo ví, co noc ještě přinese.“

Hedwig, Wiebke aEugen vstali avyšli za Caspersem.

Paní Hindemithová počkala, dokud se majordomus nevzdálil. „Ať si oAlbertu Sonntagovi myslí cokoliv, určitě není dobré znamení, že se ojeho prvním pracovním dni stalo tak velké neštěstí.“ Důrazně pokývala hlavou.

Hospodyně byla na kuchařčinu pověrčivost zvyklá. „To mu opravdu nemůžeme vyčítat. Vždyť ani nebyl poblíž.“

„Ale stejně.“

Mamzel Schottová vzdychla. Co se týkalo podobných věcí, byla jakákoliv diskuse sIrmgard Hindemithovou marná. „Milostivá paní ještě říkala, že by se vpříštích dnech měla servírovat spíše lehká ajednoduchá strava. Předpokládám, že se chtějí zotavit zobžerství té spousty slavností.“

Irmgard Hindemithová sevzdycháním vstala. „Co se asi změní, jestli starý pán zemře?“ Obě ženy se na sebe na okamžik vážně zadívaly. Jejich život závisel vdobrém izlém na osudu šlechty– neotřesitelná životní moudrost, kterou obě sdílely.

Pak společný okamžik pominul. Mamzel Schottová se teď půjde podívat, jestli rodina něco potřebuje, akuchařka připraví pro panstvo, které bdí vložnici starého hraběte, lehkou večeři.

Když Bertha všechno sklidila, utřela stůl. Zatímco čekala, až se uvaří druhý kotel vody na nádobí, zametala denní místnost. Objevil se malý lístek. Někdo tenhle útržek usebe dlouho nosil, protože byl flekatý ana zohýbaných hranách přelámaný. Přečetla si těch několik slov napsaných dětským rukopisem. Obsah byl vskutku velmi podivný.

30. květen 1913

Egidius Wittekind si povolil límec. Syn starého hraběte právě opustil společně sdoktorem ložnici. Po hodinách, kdy zde setrvávali avyčkávali, chtěli něco malého sníst.

Naposledy tu slavili scelou rodinou Poslední večeři. Následně se jeden po druhém rozloučili se starým pánem. Podle jeho názoru by se musel stát zázrak, aby se vznešený pán ještě zotavil.

Tyras aCyrus leželi vrohu apozorovali každý pohyb lidí, kteří sekjejich páníčkovi přibližovali. Dogy byly neklidné. Čas od času zvedaly trhavě hlavy ašpicovaly uši, jako by chtěly přítomným sdělit: My vás sledujeme!

Wittekind se naklonil ksinalému obličeji. Znali se skoro čtyřicet let. Smrt člověka, který vás tak dlouho provází životem, vám připomene vlastní smrtelnost.

Chrčivý dech byl skaždou hodinou mělčí. Najednou si Wittekind povšiml, že se stařec pohnul. Oči mu těkaly, jejich kdysi sytá modř byla matná.

„Vy… vy musíte mému synovi říct… sdělit mu… Musíte mu říct pravdu.“ Jako by jen čekal na to, až jeho syn opustí místnost.

Kdysi tak silná ruka, veliká jako tlapa sedláka, ho chytila za rukáv. Jeho dech byl cítit nakysle. „Pravdu!“ Zdálo se, že jeho těkavé oči si naněm chtějí vynutit slib.

Psi zase zneklidněli. Tyras vstal apřiblížil se kposteli. Cyrus ho následoval ačichal kruce svého páníčka.

„Po všech těch letech… Nebylo by lepší nechat to spát?“ navrhl Egidius.

„Ne.“ Prsty se zaryly do látky jeho kabátu. „Ne. Vy musíte… Pravdu… Řekněte…“ Jeho poslední slova zanikala vnevábném drmolení. Starcovy plíce se postupně plnily krví, přesně jak to předpověděl doktor. Donatus von Auwitz-Aarhayn měl četné zlomeniny žeber adalší vnitřní zranění. Rozhodující bylo, že zlomená žebra zasáhla obě plíce. Ikdyby byla možnost přepravit ho do nemocnice, stejně by se jen čekalo na jeho konec.

Wittekind pátral vjeho obličeji po známce pochybností. „Když si to přejete, oznámím to vašemu synovi vdanou hodinu.“

„Brzo… velice brzo.“ Několik bublinek krve přeteklo přes modré, naběhlé rty. Oči, znichž se postupně vytrácel život, se znovu zavřely. Stejně jako předtím zůstával jedinou známkou života chrčivý dech.

Wittekind se rozhlédl po místnosti. Psi zvědavě natahovali hlavy přes přikrývku. Jinak byl sám. Kdy se hrabě Adolphis vrátí? Doufejme, že starý statkář odejde dříve, než ho napadne, aby sám svému synovi svěřil pravdu. Ve stejném okamžiku se otevřely dveře, což Egidia náležitě vyděsilo. Ale byla to jen hospodyně, která mu přinesla čerstvou kávu. Odložila tác apak krátce pohlédla na starého pána. Soudě podle výrazu její tváře, očekávala nějakou zprávu.

„Nic nového.“

Zdálo se, že tahle odpověď přiměla psy, aby si znovu lehli do kouta. Mamzel Schottová opustila pokoj. Wittekind nedokázal říct, jestli byla celou noc vzhůru, nebo tak brzo vstala. Za hodinu vyjde slunce. Nastane nové ráno. Wittekind se modlil, aby ssebou nepřineslo žádné těžkosti.

* * *

Když ptáci zanotovali svou píseň, vydechl Donatus von Auwitz-Aarhayn naposled. Jeho syn seděl vedle něj, když umíral. Starý pán už nenabyl vědomí. Pokud chtěl svému synovi něco předat na jeho cestu– vzal si to ssebou do hrobu.

Doktor Reichenbach zůstal vpokoji ačekal na zřízence pohřebního ústavu, zatímco Wittekind seděl snovým pánem velkostatku ajeho paní vjídelně. Hraběnku Feodoru vzbudili před půl hodinou. Značně unavená seděla ustolu ausrkávala čaj. Podávala se lehká snídaně.

„Musel mít tu nehodu zrovna včera? Jsem ještě zcesty úplně vyčerpaná.“

Její manžel se na ní zlostně podíval, ale neřekl nic.

„Můj milý Wittekinde, Berlín je tak náročný. To vám ani nedokážu popsat.“

„Feodoro!“ teď už se na ni hrabě rozkřikl. Pak se obrátil na pastora. „Kočí bude zpět každou chvilku.“

Když oněco později zaslechli dusot kopyt na štěrku, Wittekind vstal azdvořile se rozloučil. Naštěstí neměl žádnou další schůzku, kterou by nešlo posunout. Může několik hodin spát. Caspers mu přinesl jeho letní kabát. Sešel pár schodů dolů po venkovním schodišti aneznámý muž mu otevřel dveře kočáru. Krátce mu pokývl. Dneska nebyl vdomě asi nikdo, kdo by nevypadal unaveně anevyspale.

Wittekind klesl na polstrované sedadlo. Tak starý hrabě tedy skonal. Muž jako podzimní bouře– do níž se svého času narodil– nemilosrdný, drsný, náležitě chladný. Tvrdý asukovitý jako borovice, které chrání zemi před mořem. Formován půdou apočasím si podrobil práci ilidi.

Donatus von Auwitz-Aarhayn neměl strach ze smrti. Za svého života byl řádným mužem. Za jejich malé tajemství nenesl odpovědnost, nýbrž jen trochu urovnal něco, co se předtím zvrtlo. Nemusel mít strach ze smrti, tím si mohl být jist. Ataké tím, že jeho povely se stále ještě budou vznášet nad poli, ikdyž na jeho hrobě už dávno pokvete mech.

Hrabě Adolphis von Auwitz-Aarhayn zůstal stát nahoře na venkovních schodech, dokud pastor nenastoupil do kočáru. Wittekinda chvilku trápilo špatné svědomí. Měl mu to říct raději hned. Slíbil to umírajícímu na smrtelné posteli. Pak si řekl, že to má po všech těch letech čas. Především by bylo vhodné, aby mu to řekl mezi čtyřma očima– pokud vůbec. Kočí se rozjel aon zapadl do polštářů. Určitě by bylo lepší, kdyby se splněním svého slibu ještě počkal. Koneckonců nový pán bude muset vnadcházejícím čase zvládnout nejednu výzvu.

Apak, krátce předtím, než na okamžik usnul, si pomyslel: Někdy je nejlepší ochránit dobré lidi před zlou pravdou.

30. květen 1913

„Dítě, prosím tě. Sedni si laskavě rovně.“

Katharina vduchu zaúpěla. Copak to nikdy nepřestane?

„Nemůžeš se alespoň jednou chovat jako dáma?“ Hraběnka Feodora von Auwitz-Aarhayn teatrálně zavzdychala. „Jestli tě někdo takhle uvidí! Vypadáš jako venkovské trdlo.“

„Jak se mám chovat jako dáma, když tady dřepím vtéhle pustině.“

„Mohla by sis vzít příklad ze mě. Já mám výtečné způsoby.“

Katharina sevřela prsty kolem nože na máslo. Její předem naplánovaná budoucnost, kterou nikdy předtím nezpochybňovala, jí teď už nepřipadala tak přitažlivá. Během pár let bude provdaná za nějakého šlechtice apravděpodobně skončí na stejně odlehlém abezútěšném statku, jako je tento. Od té doby, co zažila Berlín, tančilo její srdce vrychlejším rytmu. Příliš bouřlivě vířilo po parketu, než aby se spokojilo stímhle starým životem. Vžádném případě tohle nechtěla. Musí něco vymyslet– nějaký plán, který by pokud možno podpořila imaminka.

Přemítavě zírala na sněhobílé ruce své matky, která seděla proti ní. Kdyby vzhlédla od talíře, začala by si maminka zase stěžovat na to, co udělala nebo neudělala. Zdálo se, že vjejích očích je vždycky všechno špatně. Maminčina ústa byla neustálý zdroj nesouhlasu avýtek. Povzdechla si amatka na ni vrhla tázavý asoučasně ikáravý pohled. Neuvěřitelné, protože ona sama každou chvíli teatrálně vzdychala.

Mamzel Schottová ji dnes vytáhla zpostele brzo ráno. Dědeček vnoci zemřel. Tatínek seděl vknihovně slidmi, kteří přijeli vyzvednout dědečkovo mrtvé tělo. Jen nakratičko zachytila tatínka pohledem, když opouštěl stůl se snídaní– šedý vobličeji, nevyspalý aneoholený. Nemohla si vzpomenout, že by někdy viděla tatínka tak zdrceného.

Napřímila se aočima těkala po okolí. Konstantin vypadal stejně nevyspale jako tatínek. IAlexander si dnes odpustil jedovaté poznámky. Alespoň odpadlo vyučování. Dnes by jí bylo zatěžko snášet Matthise. Vždycky pro ni bylo těžké ho vystát. Stačilo jí, že seděl na konci stolu asnídal snimi. Vládlo napjaté ticho, ale jiné než obvykle.

„Ten nový kočí se jmenuje Albert Sonntag.“

Matka na ni vrhla hrozivý pohled. „Proč tě to zajímá? To ti má být úplně jedno. Pro tebe je to kočí.“

Katharina se obávala, že si matka její užaslý aobdivný pohled při prvním setkání stímhle mužem na nádraží vyložila správně.

„Musíš se konečně naučit chovat. Když jen pomyslím na to, jak ses dětinsky chovala vKrálovském divadle– za přítomnosti císařské rodiny– mohla bych zostudy omdlít.“

„Nech to být, Feodoro. Nikdo si jí nevšímal.“ Tatínek právě vstoupil do salónu.

Tatínek povytáhl obočí, zčehož Katharina usoudila, jak přehnaně teatrální mu to připadá. Azcela nevhodné vsoučasné situaci.

Alexander se vmísil do debaty. „Vpodstatě se totéž přihodilo Popelce.“