AMERIKÁNKA

Copyright © David Jařab a Heaven’s Gate, 2024

Cover design © Jan Poukar, 2024

Photos © Mia Rosa Kadlecová

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5501-8

Obsah

Domov 1980

1.

2.

Dětský domov 2011

1.

Dětský domov 1980

1.

Doma 1979

Dětský domov 1980

Dětský domov 2011

Dětský domov 1980

1.

2.

3.

4.

5.

Dětský domov 2011

1.

2.

3.

Dětský domov 1981

1.

2.

3.

4.

U pěstounů 1980

1.

2.

3.

4.

U pěstounů 1985

U pěstounů 1986

Zase jednou doma 1986

1.

2.

3.

Cesta zpět 1986

Pasťák 1986

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Pasťák 1987

1.

Pasťák 1988

1.

2.

3.

4.

Pasťák 1989

Útěk 1989

Dětský domov 2011

Doma 2020

Domov 1980

Nad večerním sídlištěm se vznášely mraky. Okna už se pomalu rozsvěcela a z komínů stoupal kouř. Nebylo poznat, jestli je všechno šedivé proto, že tomu tak doopravdy bylo, anebo proto, že mraky a nedostatek světla nedaly vyniknout barvám. V jednom z oken se objevila postava dívky, která pozorovala prostranství před panelákem, jako kdyby někoho úpěnlivě vyhlížela. Pak otevřela okno a zakřičela do šera. „Prosím! Pomozte nám někdo!“ Nikdo ale na její zoufalý hlas nezareagoval. Jen o několik pater níže bez velikého zájmu se přes sklo zadíval směrem dolů chlapík, a když nikoho nezahlédl, zapálil si cigaretu a opět zmizel v útrobách betonového komplexu.

1.

O pět dní dříve kráčela po chodbě jiného z místních paneláků asi pětatřicetiletá žena. Vlastně se nejdříve rozléhal zvuk jejích podpatků a teprve pak se objevila ona sama. Zmizela ve výtahu a nechala se vyvézt do šestého patra. Lodičky, silonky, svetřík, kožíšek a na špičce dortu jako poleva červená rtěnka a odbarvené blond vlasy. Výrazný a pravidelný klapot se zastavil přede dveřmi s ušmudlanou cedulkou Luděk Čuřík.

Bujná ňadra se nadzvedla, jazyk přejel a navlhčil rty, úsměv rozzářil hezkou, ale přece jen trochu vyzývavou ženskou tvář a ruka se bez zaváhání opřela do nepříjemně drnčivého zvonku. Ozvaly se kroky. Olga Černá roztáhla chřípí a nasála vzduch. Byla připravena. Dveře se opatrně otevřely, protože neočekávaly v tuhle hodinu návštěvu. Jemně proplešatělá, asi čtyřicetiletá hlava, jejíž tváři ale nechyběly zbytky pohlednosti, ustrnula. Oči prozradily, že si nejsou zcela jisty tím, koho před sebou mají. Paměť zalovila v hlubinách, pak se přece jen o něco zasekla drápkem a Luděk Čuřík se plaše usmál.

Olga se taky usmála a povytáhla obočí v očekávání nějaké reakce na svůj příchod. „Vy jste… vy jste přišla?“ Nebylo to úplně ono, ale bylo patrné, že se majitel bytu momentálně k ničemu výkonnějšímu nerozhoupe, a tak bylo zbytečné dál čekat. Jako pozvání to sice na první pohled neznělo, ale Olze to stačilo. Impozantností své tělesné konstrukce, především v některých partiích, vtlačila Luďka dovnitř a vstoupila. Neměla ve zvyku dávat mužům příliš mnoho prostoru.

„Jsme si tykali, ne? Pokud si to nepamatuješ, a já myslím, že by sis to pamatovat alespoň trochu měl. Pokud ne, tak já jsem Olinka.“ Odzbrojující úsměv přiměl maličko rozklepané ruce, aby zavřely vstupní dveře, a past tak definitivně sklapla. Frontální útok pokračoval s pomalou nekompromisností. Luděk couval k obýváku a mísily se v něm protichůdné pocity. Nedokázal se ale vzpamatovat, a tak obranné mechanismy a nedůvěřivost s každým krokem podléhaly více a více paralyzující vůni silného parfému. Hlas trochu přeskočil v hrdle, i když to neměl v plánu: „Jak jste mě… totiž… jak jsi mě našla?“

Voňavý stroj na podpatcích se na chvíli zastavil a rozhodl se vyhodnotit, z čeho pochází nejistota kořisti. „Jsi sám?“ Luděk už byl ale lapen, a tak bez jakékoliv strategie prozradil svým opakovaným přikývnutím, že je skutečně sám a že už se bránit nebude. Zadíval se rozechvěle na mohutná ňadra pod svetříkem a opět ustoupil o krok.

„Dal jsi mi přece v pátek adresu, abych se za tebou určitě stavila, ne? Určitě – říkal jsi. A několikrát.“ Nekompromisně vtíravá a odzbrojující vůně se usmála a dokonala obsazení obyváku. První fáze skončila.

„A jó, už si to vybavuju. Na Růžku. Trošku mi to splývá. Říkal jsem si, že se určitě známe.“ Olga pohlédla na pohovku a usmála se. „Můžu?“ Luděk se ještě úplně nevzpamatoval, ale vnitřní chvění už ho tlačilo k větší aktivitě. „Jasně. Je strašně fajn, že ses stavila.“ Neznělo to nejpřesvědčivěji, ale Olga tento jeho výkon nehodnotila. Stačilo jí cítit, jak se její nový objekt nedokáže bránit. Stačilo jí cítit převahu a svou vlastní neodolatelnost bez ohledu na to, že to byl nerovný souboj a její zbraně nedávaly mužům Luďkova typu téměř žádnou šanci. Stačilo jí to, aby se zase konečně cítila, že žije a není jen opuštěnou matkou v domácnosti, ztracenou bytostí, která potřebuje pomoc a podporu.

„Je strašně fajn, že ses stavila.“ Ani druhý pokus o tutéž větu ještě nezněl jednoznačně nadšeně, ale spíše podával zprávu o Luďkově roztřesené nemotornosti.

„To už jsi říkal.“ Olga se přesto opět usmála, usadila se pohodlně v sedačce a dala si nohu přes nohu. „Hned ses mi líbil. Byls ten večer takovej… dost vstřícnej. Jsem si říkala, jestli jseš takovej vždycky, nebo jenom se mnou. Já mám totiž na chlapy dost smůlu, víš.“

Další těžký a rafinovaný útok uvedl Luďka do ještě větší zmatenosti: „No, já…“ Nepotřebovala čekat, než větu dokoktá do konce. Olga mířila přímo na komoru a nedávala prostor pro sebemenší pochybnost, kdo to tady teď vede. „Nedáme si něco?“

Konečně měl Luděk úkol, kterého se mohl chytit a projevit alespoň nějakou iniciativu. Navíc to s alkoholem půjde dál určitě lépe. „No jasně.“ Vrhl se k baru: „Já nevím, co by sis…? Mám tady vodku. Myslivec nebo… chceš raději něco… sladšího? Curacao?“

„Ani ne. Dám si tu vodku, jestli máš nějakou šťávu nebo sifon,“ Olga zvláčněla, vzala si panáka a opět si přehodila nohu přes nohu, tentokrát opačně. Její strategie fungovala dokonale. „Ženská potřebuje, aby ji někdo ochránil a aby se jí někdo zastal. A ne utekl při první příležitosti. Udělal jí dítě a pak se někam zdejchl. Chlapi jsou občas pěkná pakáž, ale ty ses mi líbil hned. Zdá se mi, že jseš jinej.“ Přivřela oči.

Luďkovi se trochu zatočila hlava. Utekl, udělal dítě, pakáž, líbil, jinej. Mělo ho to odradit hned, ale alkohol, pomalu se vlévající do žil, a omračující vůně z něj učinily snadno ochočitelné zvířátko. Navíc se mu s první vodkou vrátila emoční paměť a vybavil si své pokušení před pár dny v hospodě.

„Já jsem z tebe nemohl taky spustit oči. Měla jsi v sobě… strašně moc… energie.“ No, neznělo to příliš oduševněle. Jeho slova sice ještě držela dekorum, ale už to bylo zbytečné. Olga věděla moc dobře, co před pár dny zafungovalo.

„Měla jsem na sobě svůj oblíbený červený svetřík. To je pak někdy korida.“ Zasmála se. S další vodkou se vše vybavilo s ještě větší hmatatelností a zábrany postupně mizely. Oba večery se začaly prolínat.

„Celá hospoda po tobě koukala.“ Luděk už konečně věděl, proč přišla.

Olga se doširoka usmála. Luděk si přisedl vedle ní, co na tom, že zapomněl na šťávu a sifon, už jim není dvanáct, aby museli alkohol zapíjet. Po třetí dokonané rundě se k němu Olga nahnula a svými výraznými rty ho pohltila. Polibek ho odnesl do říše paralyzovaných myšek, připravených, až je had spolkne. V tomto rozpoložení nemůže neodvratný konec zvrátit ani další z jejích existenciálních úvah, která by ještě při troše střízlivosti mohla být varující: „Teď vidím, kde jsem mohla bejt, kdybych se nenechala zneužívat a byla s tím správným chlapem. Nemuselo to všechno takhle dopadnout. Hned jak vyrostou, už začnou bejt sobecký a přestanou si vážit vlastní matky. A oni ti ho pak vezmou, že nechodí do školy a že krade. Jako kdybych za to mohla. Po kom to asi podědil? Bejt na děti úplně sama, to si většina lidí nedokáže vůbec představit. Však on se nějak protluče. Je mu už třináct. Já v jeho věku už jsem byla dospělá. Musím se teď starat o ty dva malý.“

V očích se jí zaleskly slzy. Vlastní osud ji dojal. Luděk najednou ale nevěděl, co říct. Tohle se přece na první schůzce neřeší, ne? Jenže byl paralyzován a na odpor už bylo pozdě.

„Ženský jsou dneska obětí mužský zvůle, a teprve když narazí na správnýho chlapa, dostane jejich život smysl a směr.“ Femme fatale z Vimperka se do něj opět zakousla. Polibek byl tentokrát mnohem vášnivější a Luděk jí mechanicky začal hladit přes svetřík ňadra. Rozepla si ho, aby mu to všechno tak nějak usnadnila. Konečně byla tam, kde se cítila nejlépe. Děti úspěšně zatlačila do pozadí a věděla, že ji v příštích dnech nic nedonutí, aby z něho vystoupily. Invaze v bytě s koženkovou sedačkou přešla v okupaci.

2.

Ema Černá ležela na podlaze v obyváku. Oči měla zavřené. Usnula vyčerpáním, takže už ani neslyšela naléhavý pláč batolete z vedlejší místnosti. Neslyšela ani mouchu, která bzučela chvíli na okně, proletěla kuchyní, sedla si mezi špinavé talíře a drobky tvrdého chleba rozmláceného kladivem, nakoukla do prázdné lahve od mléka, zamířila vedle k notně zapáchající plíně a tam se definitivně usadila. Neslyšela nic. Před zavřenýma očima jí běžel boxerský zápas. Seděla v hledišti a přesně na opačné straně spatřila něco, co ji konsternovalo.

Seděla tam celá její rodina. Maminka Olga Černá s ročním chlapečkem Honzíkem Černým, starší třináctiletý bratr Mirek Černý a nakonec… ona sama, ale v šatech, které neznala. V opačném rohu ringu se připravoval velký boxer. Jeho barva kůže připomínala temný petrolej. Jeho protivník, svalnatý běloch s tmavými vlasy, se zvedl a zamával rukama v boxerských rukavicích k místům, kde seděla zřejmě jeho rodina. Všichni mu pozdrav opětovali. I malý Honzík zamával vesele pěstičkou. Boxer stál ale k Emě bohužel zády, a tak mu neviděla do obličeje. Bylo jí ale jasné, že to musí být táta. Oči TÉ DRUHÉ Emy naproti se začaly přibližovat. Proč tam nesedím s nimi já? Emě se spustila slza. Křik malého Honzíka byl ale najednou silnější než tenhle obraz z ringu a ona konečně otevřela oči. Její rty byly vyschlé, malátně si uvědomovala, kde je a že celé panoptikum boxerského zápasu s jeho diváky bylo jen kratičkým snem z vyčerpání. Zmobilizovala síly a zvedla se z podlahy. Polkla nasucho, až to zabolelo, a odploužila se do vedlejšího pokoje.

Sotva devítiletá dívka se posadila k postýlce malého bratříčka. V místnosti ležela další použitá plína, jen tak zabalená do balíčku, ale podle zápachu se dalo soudit, že tady taky není zrovna krátkou dobu. Ema to ale nevnímala. Hlavně chtěla pomoct Honzíkovi. Dala mu napít vody, ale nic k jídlu už neměla. Sama se taky konečně napila. Veškeré zásoby už za poslední dny snědli, a tak už mu skutečně nebylo co nabídnout. „Neplač. Prosím. Už neplač. Máma už brzo určitě přijde.“

Nevypadalo to, že tomu sama věří, ale nic jiného než doufat jí už nezbývalo. „Asi se jí něco muselo stát.“ Honzík se na ni sice podíval, ale z jeho výrazu bylo jasné, že jí ještě nerozumí. Snad jen slovu máma. Slabost už mu ale ani nedovolovala se dojmout její nepřítomností. Ema ho chtěla vzít z postýlky ven, ale neměla na to dost sil. Tak si vlezla za ním dovnitř. Schoulila se do klubíčka, začala ho hladit po bříšku a konejšit. „Mám ti vyprávět o Americe?“ Od chlapce se sice pochopitelně nedočkala odpovědi, ale jeho oči se na ni zadívaly s neočekávanou pozorností.

„Tak jo. Chceš o indiánech, nebo o černoších?“ Neprozradil svou preferenci, ale chytil se Emy za ruku, což jednoznačně potvrdilo jeho zájem. „Jasně. Chápu. Chceš o černoších. Rozumím ti. Tak dobře.“ Ema byla ráda, že přestal plakat a upnul se na ni svým pohledem. „Víš, že někteří mají strašlivě velký ruce? Když s nima chceš bojovat, musíš mít tady…“ Lehce mu poklepala na hlavičku. Mluvila ztěžka a bylo vidět, že ji stojí námahu působit bezstarostně. „Nemá cenu se na ně vrhat jen tak bezhlavě. Jsou strašlivě silní, ale… jde je porazit.“

V odraze malé lampičky vytvořila na stěně svými prsty stínohru – dvě pěsti proti sobě bojují. Chlapcovy oči se nechaly vtáhnout do dramatického konfliktu. Venku se zablýsklo a pak se ozval hrom. Trochu je to vytrhlo ze hry. A pak se jen tak, z ničeho nic, objevily vedle dvou soupeřících pěstí ve stínu na stěně další dvě. Boj všech čtyř vyvrcholil a Ema se podívala z postýlky ven směrem ke křeslu. Ruce jí klesly. Honzík ji stále ještě pozoroval, ale ona se nemohla odtrhnout od obrazu, který uviděla.

Seděla tam TA DRUHÁ Ema a měla havraní pohled. Ema pohladila v postýlce Honzíka, ale nemohla od NÍ odtrhnout oči. „Ale samozřejmě rány musíš rozdávat tak jako tak. Jinak to nejde. Až se vrátí Mirek, tak ti to všechno poví. Přece si ho tam nemůžou nechat napořád. Jenom proto, že pro mě ukrad Horalku a zůstal s náma doma místo školy, když tu máma nebyla.“ TA DRUHÁ se ani nehnula. Pozorovala Emu pronikavýma očima. Najednou si nebyla jistá, co má dělat. Jediný pohled na Honzíka, který už zase málem začal natahovat, ji ale vrátil do hry. Havranice stále mlčela. „Mirek ví, jak to v Americe chodí. To je úplně něco jinýho než tady. To si možná ani nedokážeš představit.“ Poslední větu řekla Honzíkovi, ale i tak trochu TÉ DRUHÉ. Ať si kouká jako můra, bůh ví, co vůbec o Americe ví. Bůh ví, jestli Mirka vůbec zná. Pak ji ale opět přepadla únava. Honzíkovi se zavřely oči. Zadívala se na strop a chvíli hledala mouchu, která po něm skákala, nebo to tak aspoň znělo, jako by to dělala. A pak zavřela oči i ona sama.

Probudil ji typický klapot podpatků, který důvěrně znala. Za dveřmi na chodbě bylo slyšet, jak někdo schází ze schodů a pak jde kolem dveří. Ema vylezla z postýlky a rychle utíkala ke dveřím bytu. Zaposlouchala se, ale pak jí došlo, že klapot se vzdaluje a vysvobození nepřinese. V umořeném zoufalství začala, jako už v posledních dnech poněkolikáté, bouchat do dveří a křičet: „Haló! Prosím!!! Otevřete nám někdo!!! Jsme tady zamknutý!!! Prosím!!!“

Kroky zmizely definitivně a celý panelák zase pohltilo ticho. Zdálo se, že ani tentokrát je nikdo neslyšel. V okolních bytech vše přehlušily televize a rádia. Emy se zmocnilo absolutní zoufalství. Pomalu přestávala věřit. Svezla se tiše po dveřích na zem a už tam zůstala. Honzík vedle spal a ani bzučení much už ho neprobudilo. Opět zavřela oči a jako by to trvalo jen okamžik, upadla opět do hlubokého stavu blízkého bezvědomí.

Zpočátku ji ani neprobrala změť hlasů za dveřmi, ani dupání na schodech. Někdo zřejmě konečně zaslechl poslední volání o pomoc a přivolal policii a hasiče. Byla to žena, kterou Ema zaslechla, když opět otevřela oči. „Někdo tady bouchal a křičel, ale co já vím. Tady se děje ledacos. Ta ženská je strašná. Těch dětí je mi opravdu líto.“ Ema se vyčerpaně odsunula od dveří, protože tušila, že se konečně někdo chystá vstoupit. Ale neozvala se. Iniciativu převzaly mužské hlasy a zjevně se rozhodly zkrotit skupinu zvědavců, které venkovní maják a silné dupání konečně vytrhly z televizní nudy a přilákaly k nezvyklé podívané.

„Uhněte prosím! Tady nemáte co dělat.“ Nasucho polkla. „Je tam někdo?! Můžete otevřít?!“ Rezignovaně se dívala na kliku a čekala zvuk otáčejícího klíče. Ale nic neřekla. Místo toho přišly těžké údery, pod kterými dveře napotřetí povolily.

Dětský domov 2011

1.

Krajinou severních Čech projíždělo nezvyklé auto. Velké pravé americké SUV značky Cadillac se objevilo na úpatí kopce a pak opět zmizelo. Projelo zašedlým městem, se kterým výrazně kontrastoval lesk jeho černé karosérie. Industriální krajinu vystřídala pole a pak už vůz zamířil ke staré, kdysi honosné vile za městem, jejíž venkovní stav byl dosti neutěšený. Velký objekt, původně sloužící zřejmě jako vila německého továrníka, zažil v posledních padesáti letech nevybíravé útoky historie. To, co bylo kdysi luxusní a moderní, dnes spíše připomínalo temnou scenérii z viktoriánského románu. Vrata byla otevřená a nápis Dětský domov prozradil současné obyvatele, zatím poslední z dlouhé řady od konce druhé světové války.

Vůz se zastavil. Působil jako z jiného světa. A svým způsobem byl z jiného světa. Minimálně v dětských očích, které se tiskly ke sklu oken nad příjezdovým pláckem. Tmavá boční skla nedávala šanci rozeznat cokoliv z interiéru a celkem dlouhou chvíli se zdálo, že vůz sám je autonomním organismem, který se vyrazil podívat do těchto zapomenutých míst jako do skanzenu.

Po chvíli se ale přece jen otevřely zadní dveře. Nejdříve se objevily lesklé lodičky s podpatky, pak tmavé punčochy, luxusní kabát, značková kabelka, a nakonec bylo možno uvidět celou postavu asi třicetileté ženy, která zavřela dveře a dlouze se zadívala na starou budovu, jako kdyby ji důvěrně znala. Z jejích útrob vyšla asi padesátiletá nenápadná odbarvená blondýna, která se posléze představila jako vychovatelka Burešová. Ani ona podobný vůz dosud neviděla. Vyvolával respekt. V těchto místech zjevně neobvyklá návštěva se dočkala širokého úsměvu Burešové, ale také jistého ostychu, až studu. Celé to připomínalo revizní vizitu bohaté aristokratky v nejzapadlejší gubernii staré říše.

„Tady máme dvůr, ale vyklízeli jsme jednu část budovy, tak se omlouvám za ten nepořádek. Je tady haraburdí za posledních čtyřicet let. Já vás vezmu rovnou k paní ředitelce, to bude nejlepší. Tam si můžete promluvit.“ Žena jako kdyby ji neslyšela. Síla známého místa ji zcela přitáhla a nedovolila jí vnímat a chvílemi ani dýchat. Všechny její vnitřní pochody ale byly zcela skryty za slupkou dokonalého outfitu. Burešová si nebyla jistá, zda ji dáma z jiného světa vnímá, a tak raději pokračovala: „A já vás pak provedu po celé budově i zázemím, jestli samozřejmě budete chtít. Abyste viděla, jak tady žijeme a jaké mají děti prostředí.“

Žena v luxusním kabátu se značkovou kabelkou nepatrně přikývla. Burešové nebylo jasné, zda je tak distingovaná, anebo jen tak spočinula za tmavými brýlemi, aby se nemusela projevovat. Přešly tedy ke dveřím a maličko nejistá Burešová ji vpustila dovnitř zařízení, které bylo stvořeno, aby nahrazovalo opuštěným dětem rodinu.

Přede dveřmi s nápisem ředitelna se Burešová automaticky zastavila. Respekt jí velel na okamžik vyčkat a až po krátké chvíli opatrně zaklepat. Tlumený hlas zevnitř je vyzval ke vstupu, a poté co se obě ocitly v ředitelně, vychovatelka nasadila překvapivě familiární tón: „Jiřino, je tady ta paní, jak jste si smlouvaly schůzku.“

Asi šedesátiletá žena, na které bylo dodnes zřetelně vidět, že dříve musela být velmi pohledná, se energicky zvedla a přivítala očekávanou návštěvu. Kostýmek, skládající se z modrého sáčka a sukně spolu s tmavě hnědým rolákem, jí dodával úroveň, která sice nebyla moderní, ale na místní poměry měla styl. Ve srovnání s umaštěnou vychovatelkou to bylo jednoznačně znatelné. Drdol z obarvených vlasů, trčící nekompromisně vzhůru, jí dodával na přísnosti: „Velmi mne těší, paní Clarensová, že jste k nám přijela a že se zajímáte o naši situaci. Každá pomoc je vítána a počítá se. Hlavně jde o ty děti. Jsem Vrbová, mluvily jsme spolu včera po telefonu.“

Burešová se zvědavě zadívala na obě ženy, které vyzařovaly zvláštní integritu, ale i strnulost. Ředitelka Vrbová natáhla k ženě ruku, ale reakce nebyla okamžitá. Jako kdyby si za tmavými brýlemi ještě potřebovala ředitelku nerušeně prohlédnout. Přijala ji, až když si brýle sundala, její oči překvapivě prozradily plachost a suverenita jejího modelu ustoupila. Prsty se trochu sevřely a nakonec uhnula pohledem. „Já děkuji, že jste mě přijala.“

Zvláštně napjatou situaci, pro zvědavou Burešovou zjevně přitažlivou, ukončil nepříjemný zvuk z budovy, připomínající něco jako řezání kachliček. Ředitelka se zatvářila přísně a trochu jí cuklo v levém oku. „Jarko, prosím tě, Karla je někde v druhé budově, udělala bys nám kávu? A ať toho teď venku na chvíli nechají. Dořezat to můžou pak.“

Její dikce a hlas ženu donutily k nehybnosti. Strnule sledovala jenom její ústa. „Jasně, Jiřino,“ narušila zvláštní stav Burešová a zmizela vedle v malé kuchyňce, kde se záhy sepnula varná konvice.

„A my si můžeme konečně sednout a bavit se o tom nejdůležitějším. A to jsou děti,“ vyzvala ředitelka svou návštěvu a sama se usadila v křesle. Žena se ještě chvíli propadala někam do minulosti a pozorovala pohybující se rty velitelky ústavu, aniž by vnímala jediné její slovo, ale pak už přišly na řadu šanony s čísly a grafy, které měly zjevně ženě osvětlit, proč je finanční výpomoc ústavu tak potřebná a neodkladná. Tedy když už je tady ta vůle pomáhat a paní Clarensová přijela až z Ameriky.

„A vůbec,“ zadívala se na závěr rozpravy ředitelka ženě přímo do očí, „proč jste si vybrala zrovna nás? Znáte odtud někoho?“ Žena na okamžik znehybněla. Bylo jasné, že dříve nebo později tato otázka přijít musela, ale ani tak se na ni plně nepřipravila. Tři krátké nádechy a výdechy jí přinesly nicneříkající odpověď a ukončily setkání dvou osob po více než třiceti letech: „Četla jsem o vás v novinách. A moje rodina pocházela z tohoto kraje. Tak asi proto.“

2.