Copyright © Lucie Kutrová, 2024

Illustrations © Michaela Sušická, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0013-2

Obsah

Pasažéři posádky

Kam pojedeme?

Plán naší cesty

Naše rodina

Jak jsme vyjeli

Jaké to je být druhý den na cestě?

Kolik dní je moc dní na cestě?

Jak fouká

Jak chloupek starce obměkčil

Jak se váže svěrací kazajka

Jak se nám trochu kazí počasí

Jak vzkřísit mrtvolu

Jak jsem prohrála

První probrečený vrchol

Jak se ticho line místností

Jak jsme udělali správné rozhodnutí

Jak vypadá taková tutovka

Jak láska přišla k nám

Jak bych tátovi chtěla něco říct

Jak chutná malta

Jak jsme lezli na Kebnekaise

Jak jedeme do přístavu, kam nejedeme

Jak se jezdí s hnojem

Jak se hraje válka

Jak nás furt něco dokáže překvapit

Jak fouká

Jak jsme měli vzít více vína

Jak opouštíme Lofoty

Jak se kuřátko trápí v podpalubí

Záplavy a červená vlajka

Jak se odměňují lidé na olympiádě

Jak důležité věci občas nejsou vidět úplně jasně

Jak se dva změnily v jeden

Jak vypadá dánský base camp?

KONEC

Mou první knihu jsem věnovala svému dědečkovi Stanislavu Kutrovi, který mi byl obrovskou inspirací v psaní a díky němu čtete všechny mé knihy. Před vydáním mojí první knihy nás po delší nemoci opustil. Má druhá kniha byla věnována mému prvnímu huskymu Kairovi, který mě naučil milovat a žít, ale odešel příliš brzy. Třetí knihu jsem věnovala babičce, která byla mou největší podporovatelkou a před naším společným trekem „na drátě“ po náhlé nemoci odešla.

Volá mi táta: „Všichni, kterým jsi věnovala knihy, jsou mrtví, chtěl jsem tě poprosit, jestli mi chceš něco věnovat, vyser se na to!“

„Jdeme to zlomit! Další knihy chci věnovat těm, kteří tady budou minimálně do sta let!“

Skvělému parťákovi. Nejskvělejšímu dědovi. Nejlepšímu tátovi pod sluncem. Zdendovi Kutrovi  ♥

Pasažéři posádky

Do neznáma vyráží tři správní pardálové. Stárnoucí děda Zdenda, osamělá třicítka Lůca a nekonečně nenažraný Marvel.

JÁ. Diagnóza: „Je mi třicet.“ Jsem „holka“, co miluje svého psa, vydává knihy a nemá chlapa. To je možná další diagnóza. Miluju smysl pro humor. Hlavně ten svůj. Celkem ráda chodím po horách. Nejradši s lidmi. Bojím se ztráty blízkých, nemoci a toho, že mi jednou rupnou nervy a způsobím ztrátu blízkých. Nesnáším lidské zvuky – mlaskání, srkání a chrápání. Jsem extrovert, miluju si povídat. Kdykoliv.

TÁTA. Diagnóza: „Je mu šedesát.“ Táta je „hoch“ v nejlepších letech, co srká kafe, rád peče croissanty a má jen jednoho vnuka – Marvela. Táta má projekční kancelář a projektuje rodinné domy. Tátovo auto se jmenuje Rumík a je to předělaná dodávka, kterou si upravil sám. Je na to strašně pyšný. Táta spí s rozsvícenou lampičkou, protože se ve tmě bojí, že přijde finančák. Táta moc nemluví. A občas mluví až moc. Hlavně když řídím. Rád mlaská, srká a chrápe. Je introvert, ticho je jeho nejlepší přítel. Rád chodí na hory. Nejradši sám.

MARVEL. Diagnóza: „Na stupnici roztomilosti je mu 151.“ Marvel je pes, který si dokáže obmotat kolem prstu každého, kdo projde okolo. Nemá rád levná kokina. Bojí se krav. Miluje kočky. Když má možnost, snaží se ojet nějaké dítě. Jeho pedofilní stránka se projevila v jednom roce a vyselektoval si děti v rozmezí 7 až 13 let. Jinak je zcela neškodný. Umí štěknout na povel. Zlodějům by pravděpodobně uvařil kafe a za kokino by jim ukázal, kde máme doma schované zlato – kokina.

Kam pojedeme?

Pojedeme tam, kam to táta naplánoval. Norsko, Švédsko, Finsko, Dánsko. Proč? Protože tam táta ještě nebyl a protože si odškrtává jednotlivé hory z Koruny Evropy, což je seznam nejvyšších hor jednotlivých evropských států. Já ještě před pár měsíci vůbec netušila, že něco takového existuje. Cestuju hodně, tak jsem si seznam projela, abych si spočítala, jak na tom jsem. Projížděla jsem ten seznam třikrát, abych se přesvědčila, že jsem nic nepřehlédla. Pak ještě jednou, zda bych ještě nenašla nějaký vrchol, co tam určitě chybí. Mám jich celkem 6 ze 45. Táta jich má už 20, a pokud půjde všechno, jak si plánujeme, odškrtne si další čtyři. Já bych si mohla odškrtnout další 3, protože už jsem ve Švédsku na Kebnekaise byla. Takže náš plán je jasný – vylézt na nejvyšší hory všech čtyř zemí. A pak teda asi na dalších 20 kopců na Lofotách, Vesterálách a tam, kde bude zrovna hezké počasí. Jedeme si to užít a náš plán budeme měnit po cestě, jak nám to zrovna podmínky umožní.

Já jsem ve Švédsku a na Lofotách byla už v roce 2022 na podzim, dost se tedy těším na porovnání s létem. Minulý rok jsem celé Lofoty plánovala podle svojí kamarádky Radky, která má celou oblast perfektně zmapovanou. Radka se v Norsku seznámila s Ivarem, dlouho spolu žijí a dělají přehledné itineráře pro lidi, co si chtějí užít dovolenou bez plánování. Na stránkách Guide To Lofoten je všechno tak precizně zpracováno, že na podzim jsem zvládla celou naši trasu vymyslet za jedno odpoledne. Tátovi jsem všechny informace předala, tak uvidíme, jak nám to naplánoval.

Plán naší cesty

Na cestu vyrážíme 13. 7. 2023. Z Petřvaldu, kde skoro celý život bydlíme. Vyrážíme do polského města Świnoujście (česky Svinoústí), odkud nám jede trajekt do Trelleborgu ve Švédsku. Pak projedeme celým Švédskem, dorazíme do města Nikkaluokta a půjdeme na nejvyšší horu Švédska. Pak na nejvyšší horu Finska. Z Finska přejedeme na Vesterály a potom na Lofoty. Na jihu Lofot si vezmeme trajekt na ostrov Værøy a pojedeme do Bodø, odkud budeme pokračovat na jih Norska, kde máme naplánovaných pár túr, a hlavně nejvyšší horu Norska. Nakonec pojedeme domů přes Dánsko, kde nás čeká největší výzva, vylézt na nejvyšší horu Dánska. A pak už frčíme domů. Tak snad nám to všechno perfektně vyjde! Mrkněte na mapu, kterou vytvořil můj brácha. Šikula, co?

NAŠE RODINA

S mým bráškou Martinem jsme měli krásné dětství. Byli jsme vychováváni v trochu jiné době a jsem za to strašně moc ráda. V restauraci jsme se uměli chovat, seděli jsme na zadku a v tichosti hráli karty nebo kostky. Nečuměli jsme do telefonů ani do tabletů. Hráli jsme si na pískovišti a chodili na hřiště. Pomáhali jsme doma. Já mámě v kuchyni – možná proto tak dobře vařím. Brácha pomáhal tátovi stavět náš dům – možná proto je tak šikovný. Mlátili jsme se. Hlava nehlava. Máma nás seřezala jak koně, když jsme byli drzí nebo neudělali něco, co jsme měli. Kdybychom přišli domů a řekli, že na nás paní učitelka křičela a dala nám pohlavek, přilítnul by nám druhý. Věděli jsme, kde jsou hranice. Trochu mi to v dnešní době chybí. Až jednou budu mít děti, chci být přesně takový rodič, jako byli moje máma a můj táta.

Mí rodiče tu pro nás vždycky byli. Vím, že kdyby se mi v životě podělalo úplně všechno, mám místo, kam budu moct přijet a kde mě někdo přivítá s otevřenou náručí. Od jisté doby mám tato místa dvě. U táty. U mámy. Mí rodiče se před několika lety rozvedli, a i když to pro nás s bráchou bylo těžké, bylo to to nejlepší, co mohli udělat. Naši nám dali všechno, dali nám to nejhezčí dětství, dali nám zázemí a všechnu lásku světa. Vydrželi spolu hodně dlouho a já vím, že spoustu let to bylo jen kvůli nám s bráchou. Můj táta miluje hory a máma je nesnáší. Táta rád mlčí a máma se ráda baví. Jsou oba naprosto skvělí, ale dohromady to byla občas katastrofa. Když se na ně teď podívám, mám pocit, že začali opravdu žít. Myslím si, že spousta lidí spolu zůstává jen kvůli dětem a své štěstí odsouvá. Je to sice hezké, ale zkuste se na to podívat očima dětí – chtějí se koukat na dva nešťastné lidi, kteří se pořád hádají kvůli kravinám, nebo by byly radši, kdyby měly dva spokojené rodiče, kteří ten život žijí naplno? Táta má Markétu, se kterou jezdí dodávkou po světě, volný čas tráví na horách a na kolech. Máma má Romana, se kterým si založili chovnou stanici bažantů, jezdí spolu po zoologických zahradách, wellness, kolonádách a volný čas tráví na zahradě. Mí rodiče jsou spokojení, a tak by to mělo být.

Rodiče spolu nežijí, ale společně vychovali dvě skvělé děti. A na to můžou být náležitě pyšní! Ano, skutečně tím myslím mě a mého brášku. Jeden pro druhého bychom udělali nemožné a jsem ráda, že jsme už dávno přišli na to, že společně jsme neporazitelní. Já už jen doufám, že brácha jednou přijde na to, že hory jsou super!

Den 1

Jak jsme vyjeli

Čtvrtek, 13. 7. 2023

Je to tady! Odjíždíme s Marvisem na měsíc cestovat s dědou Zdendou. Táta ještě není děda, ale mí rodiče už tak nějak tuší, že Marvel bude jejich jediný vnuk. Mám ještě bráchu, ale ten má zase kočky. Koťátka, štěňátka, vnoučátka, kdo to řeší. Když jsem poprvé došla k tátovi a řekla „Marvíčku, běž pozdravit dědečka!“, s tátou to málem seklo. Po čtyřech letech se táta zeptal, jestli bych s ním nechtěla jet na měsíc procestovat Skandinávii, a když dodal, že by byl rád, kdyby jel i jeho vnouček, věděla jsem, že nemůžeme odmítnout. Děláte někdy nějaká unáhlená rozhodnutí? Dělejte je dál! Jsou z toho ty nejlepší historky.

Táta si o rok dříve předělal dodávku a je na to strašně pyšný, ale všechno má svůj přesný systém, všechno má své místo a v tomto autě platí tátova pravidla. Táta auto pojmenoval Rumík. No, asi všichni tušíme, že nejpozději za týden z něj bude Chlupík. S Marvelem uděláme tátův systém a jeho pravidla o chlup lepší.

Největší drama bylo, že se Marvel nevleze do auta. Táta měl hodinový monolog, jak je v tom autě málo místa, že Marvela nebudeme mít kam dát, že tam prostě pro psa není prostor! Moje nervy. Chvíli mi to přišlo, jako by táta snad Marvela chtěl nechat doma. Zařvala jsem na něj: „Můžeš jet sám, bez Marvela nejedu!“ A táta jen hlesnul a řekl: „Ale to přece není varianta, že by nejel Marvel.“ Nevěřícně jsem na něj koukala a přemýšlela, jestli zkouší mou trpělivost, nebo jestli mě chce jen nasrat.

Nakonec jsme všechno zvládli narvat do auta. Podle mě je tam místa na další čtyři psy a Marvel tam má prostoru jak král. Tolik místa v našem Wolfswagenu Chlupovi teda nikdy neměl. Leží si tu v tátově Rumíkovi a směje se pohledem „Jdeme přejmenovat auto“ a já úplně omylem řekla tátovi: „Na, poslední taška, dej to do Chlupíka.“ Viděla jsem, jak se tátovi udělalo mdlo. Z jeho luxusního kubánského Ruma uděláme zablešeného Chlupa. Dle mého názoru je to nevyhnutelné.

Ještě plánujeme nějaké detaily a já jsem se v tom tátově systému úplně ztratila: „Zítra do Sviňuše musíme dorazit nejpozději ve tři. Ideálně v neděli dorazit na Kajzešman, a až dojedeme na Fifejdy, chtěl bych tam dva týdny zůstat.“ Nevím, co je Sviňuše. Kajzešman jsou rakouské palačinky a Fifejdy je snad nejhorší část Ostravy, kde když jedu autem, zamykám se a zapínám si takové to tlačítko, aby mi vzduch zvenku neproudil dovnitř. Tohle bude… speciální expedice. Pro ty méně chápavé, jako jsem já, Sviňuše je polské město Świnoujście, ze kterého nám zítra v 5:15 ráno jede trajekt do Švédska. Kajzešman je Kebnekaise, což je nejvyšší hora Švédska. Fifejdy jsou Lofoty. Jak říkám, speciální expedice. Na to si zvyknete.

V sedm večer vyjíždíme. Jedeme do Sviňuše, těšíme se na Fifejdy, táta má na nohách sandály s ponožkami a v ruce igelitku, ve které má šest chlebů s vajíčkem a 12 rohlíků se šunkou. Když vidím ten jeho úsměv na tváři, vím, že to bude skvělá dovolená.

Frčeli jsme si to po dálnici a já potřebovala na záchod. Táta mi zastavil na benzínce v Polsku a já měla pocit, že se mi to jen zdá. Přijít na benzínku, kde je 12 lidí, a být jediný člověk v místnosti, který má vlasy, je dost zvláštní. Všichni černé mikiny a vyholené hlavy. Na benzínce byl rozebraný automat na kafe, čekala jsem, že to frajeři zprovozní, než si dojdu na záchod. Na záchodě strašný bordel, ani utěrky na ruce, ani toaletní papír, a ještě tam byl obrovský nápis, že nemáš do záchodu házet injekční stříkačky. Kde to jsme?! Jakože, věděli jste, že taková cedule existuje? Ničeho jsem se ani nedotkla, udělala nutné a rychle utíkala za tátou do auta.

Dala jsem si na Instagram poslední fotku a odteď mám digitální detox. Nemůžu se dočkat! Užívám svůj Instagram trochu jako deník, ráda si tam přidávám fotky, protože pak zpětně přesně vím, kde jsem kdy byla. Poslední dobou je to ale takové zvláštní místo. Dřív jsem měla svou bublinu ráda, ale poslední dobou mi narostla čísla a mám pocit, že mi tam přibylo pár trollů, kteří mě většinou dobře pobaví, ale když nad tím přemýšlím v širším měřítku, už to není tak hezké místo. Já si z těch kravin, co mi lidi píšou, už nic nedělám. „Už“ píšu záměrně, protože kdysi jsem se s tím neuměla vypořádat a stačilo, aby mi někdo napsal něco hnusného, a já dva dny brečela a byla z toho smutná. Člověk se musí smířit s tím, že ne všichni ho můžou mít rádi a ne všem se bude líbit, jak žije svůj život. Navíc teda já si vždycky představím, kdo asi tak ty věci píše, a řeknu si, že od takového člověka by mě to přece nemělo mrzet. Anonymita sociálních sítí dává lidem pocit, že můžou cokoliv. Minulý týden mi jeden pán napsal, že když tak moc chodím na hory, čekal by, že budu i hubená. Já se tomu strašně smála. Jsem se sebou v pohodě, asi nemám úplně nohy na molo, ale po tom v životě ani netoužím. Jenomže jsou lidé, kterým by to mohlo hodně ublížit. A podle mě to prostě není oukej. Takže se těším, že si od toho dám na chvíli pauzu.

Táta řídí a já v autě pracuju na plánované knize 151+ nápadů na můj bucket list, kterou bych chtěla vydat před Vánoci. Vytvořila jsem takový seznam inspirací, jak si zpříjemnit nudné dny nebo jak se svým stereotypním životem něco udělat. Dostat do něj trochu snů. Měla jsem rukopis odevzdat včera, ale předchozí dny jsem raději jela spát na Lysou horu, šlapat na Javorník a mám pocit, že jeden den jsem ležela s Marvelem na gauči a povídala mu, kam pojedeme s dědou na prázdniny. Prokrastinace level tisíc. Kniha se dělí na jednotlivé kategorie, zrovna pracuju na kategorii „zpátky do dětství“. Jsou tu položky jako: postavit hrad z písku, zahrát si kuličky, jít do města v bačkorách, dát si jahodový džus, dát si ledňáčka, dát si cukrovou vatu, jít na své oblíbené místo z dětství, jít na pouť, koupit si nafukovací balónek, dát někomu perníkové srdce, udělat si krupicovou kaši, zahrát si pexeso, dát si na 24 hodin bobříka mlčení, dát si Arizonky, pořídit si maňáska, zaplést si čelenku z pampelišek, zajít si na kolotoč, zaskákat si panáka, jít na koupaliště, jet na tábor, naučit se žonglovat, naučit se kouzlo, jít na motokáry a vyrobit si píšťalku. Čtu tátovi jednotlivé položky a cítím tu nostalgii, která ve mně proudí. Já ten seznam tvořila, takže jsou to všechno věci, které jsem v dětství dělala. Ptám se táty, jestli by ještě něco přidal do seznamu zážitků z dětství, a táta se zamyslel a řekl: „Kleknout si do kouta.“ A teď se smějete, nebo se vám chce brečet? Já se směju jako kůň. Místa na dopisování vlastních vzpomínek z dětství tam bude hodně, každý může dopsat dle svých zážitků. Stihla jsem to vydat? Běžte to překontrolovat! 151+ nápadů na můj bucket list.

Miluju tátovu angličtinu, je to takový mix češtiny a pár slovíček, co si táta občas opráší. Prdel si z toho děláme jen my dva s bráchou, ale táta si jak pán v Itálii nakráčel na recepci a zandal to tam na recepční: „Hi, winter shoes, hledám elektricity tyčky.“ A frajerka mu hned ukázala, kde najde lyžárnu. To jsme ale ještě byli s bráchou malí a neuměli anglicky. Od té doby, co jsme vyrostli a angličtinu celkem ovládáme, táta s tou svojí elektricity tyčka angličtinou dost šetří. Když někde slyší angličtinu, stáhne se do svého postoje: „Lucko, běž a zeptej se.“ Ale jen jsme dojeli do Sviňuše před obrovskou ceduli TT-Line, na které je napsáno check-in, a je zcela jasné, že tady je naše fronta, táta cítí příležitost, protože před námi je auto a na SPZ má napsáno SK. Slovák. Táta akčně otevře dveře jak natěšený puberťák a už klepe frajerovi na okýnko u auta. Znáte takový ten pocit, jak vám něco vyrazí dech? Takový ten pocit, kdy jste čekali něco a přijde něco jiného? Za volantem sedí Nor a táta vypadá, že mu někdo vybral pokojíček. Na chvíli jsem spatřila ten jeho pohled elektricity tyčky, ale Nor má vedle sebe naštěstí Slovenku, která tátovi potvrdila, že jsme ve správné řadě. Jak frajírek se vrátil do auta a pyšně zkonstatoval, že jsme tu dobře. Jsme ve správné řadě, jediné řadě, která tady je, ale on má takovou radost, že taktně mlčím. Chtěla jsem ho poplácat po rameni a říct mu, že je šikulka, ale to by asi prokouknul.

Když jsem posledně byla na trajektu, který jel šest hodin, strávila jsem šest hodin na záchodech, které jsem neopustila. To houpání mi nedělá dobře. Vybavila jsem se tentokrát Kinedrylem. Naposledy jsem si Kinedryl vzala, když jsem šla Stezku Českem a jela dvě hodiny autobusem na Horní Bečvu s kamarády na oslavu narozenin. Jak mě to vyplo? Sedla jsem si v autobuse na sedadlo a v tu chvíli jsem vytuhla. Pak jsem se probudila škubnutím, vůbec jsem nevěděla, kde jsem, a neměla Marvela. Marvel ležel o sedačku za mnou, kde seděl úplně zkroucený pán, pod kterým se můj pes roztahoval. Já vlastně ani nic neřekla a spala dál. Teď tady sedíme před obrovskou cedulí TT-Line a vymýšlím taktiku, jak přežiju následujících sedm hodin bez objímání mísy.

Táta: „A k čemu to je, ten Kinedryl?“

Já: „To tě vypne.“

Táta: „Jak jako vypne?“

Já: „No normálně, lupneš piluli a vypne tě to. Prostě nevíš o světě.“

Táta: „A co kdybych si taky jeden dal?“

Já: „Jasné, mám celé platíčko. Podělím se.“

Táta: „Ale aby nás to nevyplo moc a pozítří jsme se neprobudili zase tady ve Sviňuši.“

V pět ráno jsme zaparkovali v podpalubí a už si to fičíme do našeho luxusního pokojíčku. Tohle byly nejlépe utracené prachy. Pokojíček na sedm hodin. Připlatili jsme si za kabinu, protože jsme věděli, že budeme vyřízení a hodilo by se nám vyspat, když pak budeme celý den zase řídit. Kajuta je to moc hezká, jsou tu dvě postele, záchod a sprcha, co víc člověk potřebuje? Táta seděl na posteli a koukal na platíčko Kinedrylu, a nakonec si vzal jen půlku, aby nás tu zítra nemusela budit uklízečka. Úplně nás vidím, takové dvě vypnuté mrtvoly na posteli a nechápavý Marvel.

Těsně před spaním si táta postesknul, že mu chybí Kožíšek. Jsem vypnutá.

DEN 2

Jaké to je být druhý den na cestě?

Pátek, 14. 7. 2023

„Ten Kinedryl je teda dobrej zabiják.“ Koukám na hodinky a říkám si, že si táta měl dát celou tabletu. Je deset hodin a on si tu povídá sám se sebou? Připlouváme až ve 13:15, budík mám na 12:45, tak proč už tu dělá kutroviny v deset ráno? Bohužel táta není jediný, kdo si měl dát celou tabletu, protože tu od rána řve nějaký polský rozhlas, ze kterého jsem rozuměla jen: „Do riti.“ Když pak jela další jazyková verze toho proslovu, říkali tam anglicky, že se za chvíli budou otevírat garáže, takže můžeme jít do auta. Poláci se s tím nemažou.

Čeká nás dlouhá cesta. Dáváme si s tátou rohlíky se šunkou a už si to frčíme po švédské dálnici, kde skoro pořád jedeme 80 km/h. Shodli jsme se, že do cíle dojedeme tak za týden. Jsme překvapení, že tu nikdo nejezdí jako prase a všichni jedou hezky ukázněně daných osmdesát.

Celý den v autě. Měli jsme dvě pauzy, kdy jsme si při jedné udělali čaj a při druhé čínskou polévku. Já se byla s Marvelem projít a vyblbnout. Marvel je odmalička zvyklý jezdit autem, je naučený, že jakmile je v autě, do pěti minut spí. Občas se chvíli kochá z okýnka a pak lehne, dokud ho nevzbudím, že se musí jít ven. Většinou vstává dost neochotně.

Děláme si tu prdel z bráchy, který dneska koupil své přítelkyni k svátku 100 růží. On se snad nikdy nepoučí. Posledně koupil frajerce k narozeninám takovou tu plastovou kabelku, co vypadá jak Crocsy a stojí pět litrů. Ona se s ním za dva dny rozešla. Táta kouká na ten pugét růží a píše bráchovi: „Kabelku neměli?“ Řežeme se tu smíchy jak dva dementi.

Povídali jsme si o všech výletech s bráchou. On brácha nesnáší hory. Jakože hodně. My ale máme rádi bráchu, takže jsme se ho vždycky snažili ukecat, aby jel s námi. Jako úplně první jsme ho ukecali na tři týdny ve Švýcarsku, kde jsme mu slíbili, že budeme hrát tenis a chodit do aquaparků. Rakety jsme nechali doma a aquaparky v horách nejsou. Pamatuju si, jak jsme asi po jedenácti dnech, kdy jsme byli každý den na horách, přijeli pod další kopec a bráchovi ruply nervy a začal na tátu strašně sprostě řvát a řekl, že si s ním táta vytřel zadek, že nechápe, proč je tady, a zavřel se do auta. Sprostých slov bylo fakt hodně. Táta koukal s otevřenou pusou a řekl jen: „Jak to mluvíš s tatínkem?“ Nechal klíče v autě, vzali jsme si batohy a sami vyrazili na nějaký vrchol. Když jsme se vrátili, brácha měl perfektně uklizené auto, smetáčkem to tam vyzametal, drobečky prstíky vysbíral a už z dálky volal: „Tatínku, uklidil jsem ti auto.“ Strašně se tu smějeme. Táta se svíjí v záchvatu a říká: „A pamatuješ, jak jsme ho nalákali na tu nádhernou průzračnou pláž v Řecku?“ No to si samozřejmě pamatuju. Lezli jsme na nejvyšší horu Řecka, na Olymp, když bylo 43 °C, a brácha tam málem pošel. A pak jsme celý den chodili po klášterech Meteora. Musím uznat, že brácha je stejně držák. Když jsem šla minulý rok Stezku Českem (přes 2 000 km okolo České republiky), tak jsem mu jen tak z prdele volala, jestli by náhodou nechtěl dorazit na pár dní, že bychom spolu mohli hrát naši nejoblíbenější hru – piráty Port Royal. Tomu byste nevěřili, ale on fakt přijel! Domlouváme se s tátou, na co nalákáme bráchu příští rok. Mezitím se táta znovu podíval na tu fotku stovky růží, zadávil se vlastním smíchem a řekl: „Asi ho dostaneme na tulipány v Holandsku.“

Jsem hrozně překvapená, jak je táta sdílný a jak si se mnou povídá. Obvykle totiž mlčí a moc nemluví. Moje noční můra je, že pojedeme tři dny v autě a táta nebude mluvit. Docela se drží. Já se večer od šesti do sedmi prospím, převezmu řízení a řídím až do dvou do rána. Zastavíme na odpočívadle a rozděláme si spaní, což nakonec není taková věda, jak mi táta hodinu popisoval. Postavíme postel, batohy naházíme na sedadlo řidiče a Marvel má udělaný krásný pelíšek na sedačce spolujezdce. Koupila jsem za hrozný peníze takovou „zahrádku“, do které si lehne. Táta nechce, aby spal Marvel v posteli. Nemá rád chlupy.

Po dlouhé době spím bez Marvela a je to divné nemít ho vedle sebe. Nikdo se ke mně netulí, nikdo mi nedal pusu na dobrou noc a nikdo mě nevytlačuje zadkem z postele. Ráda bych napsala, že mi nikdo nefuní u hlavy, ale to bych lhala. Jsme úplně k. o. a padli jsme jak hrušky.