Emko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Václav Pospíšil

Emko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Václav Pospíšil, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7691-397-4

ISBN e-knihy 978-80-7691-537-4 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-538-1 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-531-2 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Všem kreativním lidem. A Danielovi.

Speciální dík patří Elišce, Janě, Ondřejovi a Veronice, bez nichž by tato kniha jednoduše nebyla taková, jaká je.

Playlist

Oficiální playlist ke knize pro navození správné atmosféry:

https://spoti.fi/3PATG0G

Intro

Doktorka mi doporučila sepsat si veškerej sled událostí, který vedly k mojí hospitalizaci. Prej postupně, v hlavních bodech a nebát se jít víc do minulosti a detailu. Má mi to pomoct utřídit si myšlenky a poskytnout mi nějaký kreativní vyžití. Dokonce mi za tím účelem darovala speciální zápisník s duhovou nálepkou a tři propisky (díky za výbavu, paní doktorko!). Zatím si úplně nedokážu představit, jaký sáhodlouhý romány bych měl psát – ono upřímně, vzpomínat a sepisovat memoáry mojí kariéry, která mě, průměrnýho týpka z maloměsta, postupně svedla na celkem strastiplnou cestu s ne zrovna šťastným koncem, mi není úplně po chuti. Hlavně teda kvůli tomu konci. Na druhou stranu, třeba mě to opravdu aspoň nějak zabaví. Často tu nemám do čeho píchnout, hlavně po večerech, ostatně jako třeba teď, takže tady asi jdeme.

Dalo by se říct, že jsem byl odjakživa tak trochu autista do hudby. Na základce jsme se s kamarádem bavili tím, že mi pouštěl hudbu na mobilu, tehdy ještě tlačítkovým Sony (údajně dělaným speciálně pro hudbu, ale nejspíš to byla jen marketingová nálepka), do kterýho bylo potřeba veškerou hudbu poctivě nastahovat přes počítač (ne jako dneska, kdy většina muziky žije někde v cloudech), a já okamžitě přehrávanej song poznal. A to i přesto, že jsem jeho interpreta neměl nijak zvlášť naposlouchanýho. Ať už to byli Faith No More, Věra Špinarová, Accept, Žlutý pes, Sepultura, nebo Moravanka, věděl jsem přesně, co to je. Někdy se mi teda popletly názvy songů, hlavně teda u těch obskurnějších umělců, ale to bylo spíš výjimečně. Kamarádovi to oproti mně tolik nešlo, i když měl taky zpirátěnou asi půlku hudebního internetu jako já, často z velmi pochybných, nicméně ve výsledku vcelku spolehlivých ruských webů. Tehdy jsem tomu ale nepřikládal nějakej valnej význam.

Nejvíc jsem jel v metalu a rocku. Spíš teda ten metal. Mainstreamovější kapely jako AC/DC, Iron Maiden, Metallicu, Judas Priest, Black Sabbath a podobně jsem měl najetý hodně. Obohacoval jsem to ale i tehdy ještě celkem neznámýma (aspoň v našich končinách) kapelama jako Avenged Sevenfold, Korn, Slipknot, As I Lay Dying, Trivium, Static-X a spoustou, spoustou dalších. Nějakej ten rok se mě to dost úzce drželo.

Na střední jsem si vyprosil elektrickou kytaru, v podstatě tu nejzákladnější, nejlevnější, která se dala sehnat, nestoudnou kopírkou Stratocasteru, která ani zdaleka nezněla tak jako její předloha. Na nějaký to domácí hraní mi to vystačilo, ale nikdy mi to nějak zvlášť nešlo, natož abych to proaktivně vyvíjel někam dál, takže tenhle zájem postupně zase opadl a já pokračoval jenom pasivní konzumací, sem tam obohacenou nějakým tím koncertem nebo festivalem.

Metal se vyvíjel dál a s ním i jeho zvuk. Kapely začaly – mimo jiné – čím dál častěji zařazovat elektronický prvky, tzv. samply, snad aby svůj zvuk obohatily a vystoupily tak z davu, snad aby si svoji (živou) práci trochu zjednodušily, snad chtěly zaexperimentovat nebo to tak prostě jenom cítily… Každopádně to znělo dobře. Skoro bych i řekl, že tohle byly moje prvopočátky v poslouchání elektronický hudby, ale z racionálního pohledu to je spíš taková romantická představa. Ten přechod byl asi mnohem pozvolnější a asi ne úplně plynulej. Jenže v určitej moment nastal vyloženě zlom.

Detaily si už úplně nevybavuju, přece jen to je už nějakej ten pátek, drink a – řekněme si na rovinu – droga. Bylo to ale zhruba tak, že jsme se s dvěma kolegama (z IT firmy, která už dávno neexistuje, kvůli tehdy celkem zásadnímu PR průseru, ale to teď není potřeba tady rozebírat) bavili o hudbě a koncertech, když se vytasili s tím, že choděj na techna. A že se u toho zpravidla něčím povzbuzujou. Nevím, jestli mě přemlouvali, nebo jsem se toho chytil hned, každopádně domluvili jsme se, že až bude nějaká slibná akce tohohle ražení, zajdeme tam spolu. No, a taky že jsme zašli. A bylo to překvapivě dobrý.

Akce se odehrávala v opuštěný továrně. Dostupnost nic moc, což, jak jsem se později s dalšíma akcema přesvědčil, byl tak nějak standard (alespoň teda u těch undergroundovějších, o to ale často zajímavějších), vždycky to ale za drobný nepohodlí stálo. I teď.

Pořadatelé si v prostorách továrny značně vyhráli s výzdobou – napříč všema třema přístupnýma poschodíma. Industriální stylizace, červený osvícení, všudypřítomnej kouř a rychlá, melodická, agresivní, veskrze kvalitní elektronická hudba. Přidejte do toho extázi, a jste v extázi. Minimálně do čtyř do rána.

Akci jsme éčkem opravdu započali. Já si pro jistotu dal jen asi půlku tabletky, možná snad i čtvrtku. Furt jsem úplně nevěděl, do čeho jdu, jak z hlediska akce, tak po tý „chemický“ stránce, která to měla doprovázet, a byť jsem si o tom něco málo nastudoval, žádnej z těch internetovejch věděcko-populárně-progapandistickejch článků mi nedokázal dát víc než zběžnej výčet pozitivních účinků a hojnej výčet účinků negativních, zvlášť v kombinaci s alkoholem nebo jinýma drogama. To jsem v plánu tentokrát rozhodně neměl, i tak mě to ale mírně znepokojilo. Budu jinej? Dezorientovanej? Úplně mimo? No, nakonec nic z toho. Hlavním efektem byla euforie. Vedlejším efektem – zvýšená schopnost vnímání hudby. Samovolný pseudo-taneční kreace, který jsem tam v peaku předváděl, byly už jen jako bonus navrch.

Druhej den jsem teda cejtil celý tělo, jak kdybych předešlej večer strávil spíš v posilce než na parketu, hodně se na tom ale asi podepsala i skutečnost, že jsem celkově naspal zhruba tři hodiny dost mělkýho spánku. Emko1 mi prostě nedalo vydechnout. Sebevražedný úterý, tedy depka, jinak celkem běžnej průvodce extázovýho dojezdu, se naštěstí nedostavilo.

Toho dne jsem na ten jinak veskrze jednoduchej zážitek nedokázal přestat myslet. I tak banální a jinak fádní činnost jako (dlouhá) cesta vlakem byla najednou jaksi záživná. Ani solidní zpoždění mi to nedokázalo zkazit.

Bylo mi jasný, že to chci zažít znova. Akci teda, ne vlak. Častěji. Víckrát. Ve větším rozsahu. A myslím, že se mi to rozhodně povedlo.

Zpočátku ta frekvence akcí teda nebyla tak vysoká, jak bych si přál. Lehce do toho házel vidle fakt, že jsem do Prahy za těmahle příležitostma musel vždycky vážit nemalou cestu. Nakonec to ale bylo tak trochu k dobru, a sice z několika důvodů:

- člověku to nezevšednělo, víc si toho vážil a víc si to užil

- netratil jsem tolik na dopravě a vstupným na akce

- vybírali jsme jen ty akce, který měly příslib kvality (dobrý DJové hrající dobrou muziku)

- stihli jsme sehnat matroš (zpravidla)

- nevypálili jsme si mozek na drogách

Předposlední a poslední bod se zdánlivě vylučujou, ale je to myšlený tak, že jsme to do sebe necpali horem dolem vyloženě každej víkend.

Partu na akce jsme drželi zhruba stejnou – tři kluci, jedna holka. Někdy jsme nabrali další lidi, což bývalo příjemný zpestření, jádro ale zůstávalo povětšinou stejný. Akce přece jenom ne vždycky hudebně splnily očekávání, byla tam bohužel nějaká míra neúspěšnosti, přesto ale mívaly něco do sebe. Minimálně mi pomáhaly poznávat nový DJe, producenty, subžánry techna, ale i lidi jako takový a obecně si rozšiřovat obzory po všech možných stránkách. No, po většině možných stránek. V zapadákově, ze kterýho pocházím, bych si sotva dokázal představit všechnu tu hravou pestrost a líbivou výstřednost, kterýma navštívený akce vždycky oplývaly.

Na techno jsem postupně najel i „v civilu“. Poslouchal jsem ho u práce, u hraní, u nakupování, u vaření a jiných domácích prací, postupem času taky u cvičení místo metalu, což pro mě bejvalo naprosto nemyslitelný ještě notnou dobu po tom, co jsem technu začal propadat. Vrcholem ale byla situace, kdy mě kamarád jeden večer konečně úspěšně zlanařil na místní diskotéku. Doposud jsem ho odbýval s tím, že to není nic pro mě, ta hudba, to prostředí, ten vibe, jenže on ne a ne mi s tím dát pokoj. Až jsem se jednou konečně podvolil a na pozvání kývl. Dorazil jsem nicméně řádně připraven – měl jsem s sebou sluchátka, abych mohl tamější muziku přehlušit tou „svojí“. Ztěžovalo to sice veškerou socializaci a posouvalo ji do rovin, kde jsem vyfasoval pár nechápavých, a snad až pohoršených pohledů, ale já byl spokojenej. V rámci možností.

Časem jsem si – skoro až fanaticky – oblíbil několik DJů a producentů. Produkovali prvotřídní, chytlavý techno a dokázali ho i zdatně mixovat do setů. Ve svý podstatě pro ně bylo mixování setů možnost, jak lidem svoji hudební tvorbu představit, nicméně nikdy nebyla a není podmínka, aby DJ produkoval vlastní hudbu a aby producent mixoval sety. Pro jednoduchost ale dále předpokládejme pojmy DJ a producent jako synonymní.

Jako správnej autista jsem dokázal dokola sjíždět vybraných čtyři až pět setů, který byly od první do poslední minuty (v celkový délce zpravidla hodinu) jednoduše geniální. A když mě nakonec přece jenom omrzely nebo mě už vyloženě otravovaly, přeorientoval jsem se na DJe, kteří hráli hudbu podobnýho ražení. S jejich vyhledáváním celkem obstojně asistovaly algoritmy streamovacích služeb, případně, když už ani ty nezvládaly ukojit moji žízeň nebo jsem měl zrovna „dobrodružnou“ náladu, jsem prolejzal „spřátelený“ profily oblíbených DJů a skrze jejich sociální vazby našel kupu nových, poutavých věcí. Mnohdy ani nebylo potřeba chodit daleko – DJové podobných žánrů se často sdružovali v jakýchsi formacích čili kolektivech, standardně pod nějakým hezky zvučným názvem, jako například UnsWehr, Sinusoid, Agon 909 nebo Teknonite. Bylo potom v podstatě zaručený (i když teda výjimky se našly, viz dále), že když člověk poslouchal hudbu někoho ze Sinusoidu, dostávalo se mu rychlý, nekompromisní temnoty, a když poslouchal set někoho z Teknonite, valily se na něj pro změnu zase synťáky, disko a pohoda.

V tý době jsem bezpochyby sjel bezpočet setů. Bezpočet. Začal jsem zabředávat i do jiných žánrů – oproti mýmu oblíbenýmu melodickýmu, temnýmu, rychlýmu technu i do stone techna, deep progressive, tech house, hardgroove, psytrance… no mohl bych toho vyjmenovat spoustu, ale komu bych tím prospěl. Prostě a jednoduše jsem toho okusil ranec. A furt mi to nestačilo.

Když mi docházely konvenční cesty hledání hudby jako shazamování2 bangeru3 v aktuálně poslouchaným setu (to byla taky často vtipná situace. Těch pár sekund v očekávání, to skoro zbožný přání, aby shazamy song správně identifikovaly. Bylo fakt s podivem, že i po takový době, co už na trhu fungovaly, dokázaly furt házet výsledky dost mimo – třeba pro Atmolam od DJ Bosse mi našly shodu v My Religion od Pulsera – prostě... cože?), přistupoval jsem k trochu obskurnějším metodám. Absolutním vrcholem tohohle snažení bylo, když jsem si nascrapoval (ehm, nastahoval) všechny odkazy na songy v elektro kategorii na stránce Every noise at once a všechny je následně prošel. V.Š.E.C.H.N.Y.

Po tomhle mimořádným výkonu ve mně (asi nepřekvapivě) začaly klíčit obavy, že za chvíli už prostě nebude nic novýho k poslechu: přijdu na internety, řeknu „jedno techno prosím“ – a internety mi na to odpověděj prostým „nemáme, došlo“. No, tak to byla naštěstí hodně naivní představa. Techno jako takový v tu dobu zažívalo hotovou renesanci – nevím, čím to, ale značně nabíralo na popularitě, což s sebou přinášelo spoustu nových a schopných DJů, kteří dokázali sypat jeden banger za druhým a vydávat jeden kvalitní set za třetím.

Postupně jsem začal uvažovat, jaký to asi může být, poskládat a zahrát takhle nějakej set. Zkoukl jsem pár videí, kde byla kamera namířená na mixážní pult, takže bylo možný koukat interpretovi pod prsty. Moc jsem z toho ale moudrej nebyl. Vždycky tam otáčeli milionem knoflíků, mačkali spoustu blikajících, svítících nebo naopak neosvětlených, nenápadných, zdánlivě nic nedělajících čudlíků (u některých jsem vážně podezříval, že tam byly jen proto, aby si měly neposedný ruce DJů s čím hrát), posouvali posouvátka ze strany na stranu… no často to byl na pohled docela chaos.

Sám jsem si to nejdřív zkusil na nějakých mixážních nástrojích online, ale byly hrozně krkolomný a nepřesný, a i když mě tehdejší výsledky div nefascinovaly, zpětně vím, že za moc nestály.

Jednou jsem se ale odhodlal udělat průzkum trhu, na kolik by takovej mixážní pult mohl přijít. Protože jsem očekával něco v rozmezí od patnácti do třiceti tisíc, čtyřka za základní pult – Pioneer DDJ-200 – mě příjemně potěšila a namotivovala ho okamžitě objednat.

Když mi přišel, ihned jsem pustil veškerou rozdělanou práci (tou dobou jsem už pracoval z domova) a jal se ho zprovozňovat.

Přiloženej návod jsem prolítl, aniž jsem byť jen základním částem věnoval sebevětší pozornost. Do telefonu jsem si stáhl návodem propagovanou aplikaci pro správu a přehrávání hudby, kabeláží pospojoval všechno tak, jak bylo na obrázcích znázorněný, aby na výstupu fungovaly reprák i sluchátka (ty jsou celkem podstatnou součástí mixování proto, že než se song pustí do repráků, měl by se správně synchronizovat s aktuálně hrajícím), přes bluetooth spároval telefon s pultem a šlo se na věc.

Jednoduchá příprava mě potěšila, jednoduchej výstup už moc ne. I když jsem něco zahrát dokázal, ani zdaleka se to neblížilo profesionálním setům. Místama to vyloženě trhalo uši.

Zkusil jsem zimitovat pár svých oblíbených DJů. Vzal jsem to od Tommy Four Seven přes Rushe po Veru Grace; postahoval jsem všechny songy z vybraných setů a zkusil to namixovat co nejvěrněji předloze. Jakžtakž to šlo, i když v určitých částech jsem absolutně nechápal, co se dělo, a replikovat se mi to zaboha nedařilo. Taky mě to ve finále ale až tolik nebavilo – jednoduše to nebylo moje hraní, můj „výsledek“. Možná to mělo něco do sebe, nějaký triky nebo inspiraci mi to dalo, ale spíš to byla taková arkádovka, hra, skoro jako DJ Hero4 (o jehož existenci jsem se dozvěděl až dlouho po tomhle snažení). Vrátil jsem se proto zase k původnímu plácání se na místě stylem pokus omyl... než mě napadlo dokoupit si za pár dolarů online kurz DJingu. A dobře jsem udělal.

Po večerech jsem podle něj ukázněně a s čistou myslí postupoval krok po kroku. Brzy jsem se dozvěděl, že nedbám na harmonický mixování, tedy mixování v tónině, což je v podstatě jeden z nejzákladnějších principů. Šel jsem spíš tak trochu metodou „naházím na hromadu špičkový songy, a výsledek bude taky špičkovej“. No, ne tak úplně. On teda i mix dvou songů ve stejný nebo sousední (analogový) tónině může znít hrozně, naopak zdánlivě nesouvisející tóniny spolu fungovat můžou, jde ale spíš o výjimky, který se hledaj docela obtížně. Ovšem o to zajímavější výsledek může potom vzniknout. Dá se ještě jet princip komplementarity („opačná“ tónina), blízký komplementarity (sousední k opačný tónině) nebo trojúhelníkový komplementarity, ale to už je tak trochu vyšší dívčí a taky to není vyloženě záruka kvality. Velkej přínos tahle část, což? Ale pro mixování fakt důležitý; skoro tak důležitý jako kontext.

Každopádně já si tehdy prozatím vystačil s principem „sousedství“. Když jsem ho poprvý uplatnil v praxi, instantně to moje mixování posunulo na další úroveň, až jsem si říkal, že mi zbytek kurzu už nemá co nabídnout. Mohly zbývat ještě dobrý dvě třetiny, já ale chtěl zářit teď. Tak trochu i proto, že se k tomu zrovna nabízela poměrně vhodná příležitost.

Pořádali jsme společně jako tři oslavenci-kamarádi oslavu čtvrtstoletí (ale kalbu století). Víkendová akce, která zabrala dva týdny vlažnějších příprav a dva dny příprav intenzivnějších. K dispozici jsme měli chatu jednoho známýho, která byla pro takový potřeby jako dělaná. Mělo to být velký, snad kolem čtyřiceti lidí, což se teda ve finále nesešlo ani zdaleka, ale ničemu to nevadilo. Jen toho zbylýho jídla bylo docela dost. A docela škoda.

Když jsem se dostavil na místo konání, hned v druhý větě jsem spoluoslavencům oznámil, že když už máme k dispozici i menší taneční parket a poměrně kvalitní audio systém (pozornost „podniku“), zkusím se svou nově nabytou výbavou a znalostma něco mixnout. Žádnej protest se nespustil, takže jsem s tím počítal. Odhodlal jsem se k tomu ale až druhej, finální den akce.

Oproti prvnímu večeru, kdy se na známý fláky protancovaly nejedny střevíce, byl ten druhej doslova zívačka. A to mě namotivovalo konečně to odpálit.

Jak se ale blížila vhodná hodina (respektive zkracovalo vhodný okno), začala mě celkem chytat tréma. Tak jsem tam odpálil i jedno brčko, poslední, co mi z předchozího večera zbylo. Žádná síla, ale rozhodně ani žádnej prd do větru.

V lehký mlze, nicméně už zcela bezostyšně jsem si „připravil“ aparaturu a dal se do toho. A jaksi to nebylo ono.

Hned zkraje se ukázalo, že příprava aparatury nebyla úplně zdárně provedena. Místní reprák sice byl kvalitní už od pohledu (a první večer to zcela jasně prokázal i od poslechu), po propojení s pultem přes splitter5 nicméně jeho výkon začal jaksi pokulhávat. Zhruba přesně o padesát procent oproti jeho potenciálu. A to bylo znatelně málo. Celou dobu jsem potom mohl poslouchat, co si někteří přísedící povídaj, moje vystoupení absolutně neberouce v potaz. Nenechal jsem se tím ale rozhodit – hrál jsem dál, a to i navzdory další lehce neblahý skutečnosti, že mi jeden z oslavenců neustále hrabal do techniky s cílem hlasitost aspoň trochu nakopnout, což ale akorát vyluzovalo místy značně nelibý zvuky. Když se mu to nakonec přece jen k jeho (nikoliv však k mýmu) uspokojení povedlo, odešel na pivko a já zůstal sice s hlasitou hudbou, avšak bez funkčních sluchátek. To se potom mixuje fakt špatně. A taky to tak znělo. Nesynchronizovaná hudba, přeplácaný vejšky, utopený středy, brzo vložený začátky, brzo utnutý konce. Jednoduše špatná návaznost songů, opak toho, o čem mixování je. Navíc mě brko pokořilo o něco víc, než bych si přál, takže občasná manuální nepřesnost v podobě záseku o „plotýnku“ (vyúsťující v desynchronizování hraný muziky) nebo nedotočení či přetočení některýho z ekvalizérů (vyúsťující v „utopení“ specifických prvků hraný muziky) byly nasnadě.

Z parketu i přímo z místnosti, kde se nacházel, jsem tak postupně vyhnal většinu původně přítomných. Zůstala jedna kamarádka, která sice trochu ostýchavě, nicméně nijak nerušeně tancovala dál. Je možný, že byla natolik v rauši, že hudbu jako takovou moc nevnímala, ale i tak mě to těšilo. Zbyl tam i kámoš, co za mnou furt chodil, pivko v ruce, ať už zahraju Michala Davida. Byla to jasná forma recese, nikoliv provokace, spíš taková snaha nějak mě utěšit v mým fiasku, řekl bych. Suma sumárum – nic moc, ale tak trochu jsem to tehdy očekával. Naštěstí mi to poskytlo hned dvě cenný lekce:

před show vždycky zkontrolovat techniku

nedávat si nic na kuráž

Set jsem nějak doplácal, a abych se z toho rychle oklepal (a nechal oklepat i ostatní přeživší), hodil jsem tam toho žádanýho Michala Davida. A docela to zabralo. Nakonec z toho ještě byla jakási spontánní pseudodiskotéka: pouštěli jsme různý rockový a punkový fláky z internetů a rozjížděli to u nich jak zamlada. Nutno dodat, že to mělo mnohem větší úspěch než můj set – pár lidí to dokonce přitáhlo zpátky na parket.

Nepovedený vystoupení mě (naštěstí?) neodradilo nadlouho. Jasně, místama jsem se vracel k poraženeckýmu mindsetu, kterej mi samovolně předhazoval, že se mixovat prostě nikdy nenaučím a že akorát ztrácím čas a měl bych s tím seknout. Jenže jsem s tím nesekl. Techno mě prostě a jednoduše bavilo – to byla dostatečná motivace a duševní podpora, který mi pomáhaly se s tím hravě vypořádávat. Úderný beaty, který jsem do sebe tlačil hlava nehlava dvacet čtyři sedm, mi tyhle myšlenky zatloukaly dostatečně hluboko do podvědomí, kde neměly moc šancí.

Vrátil jsem se ke kurzu mixování a spořádaně pokračoval dál. K tomu jsem zase vyštrachal návod od pultu, abych si ho tentokrát prošel opravdu důkladně. Obojí mi dost významně pomohlo.

Brzy jsem se naučil nastavovat tzv. cue points6, jakýsi funkční body (checkpointy) v jednotlivých skladbách, který určovaly start songu, start songu následujícího a konec danýho songu, to všechno pro co nejjemnější flow7. Do tý doby jsem myslel, že se DJové říděj buď podle intuice a zevrubný znalosti songů (což teda někdy jo, ale ne nutně vždycky), nebo že si tyhle body prostě pamatujou (jako jsem se pokoušel já na oslavě). Za předpokladu, že jeden hodinovej set obsahuje zpravidla kolem dvaceti až třiceti songů, by to ale čítalo tohle krát tři unikátních časových bodů. Kdo na to má hlavu? Ani já se svojí hudební pamětí teda ne. Cue points tenhle problém dost efektivně vyřešily, avšak jako takovou menší pojistku ještě lektor z online kurzu doporučoval dávat si tyhle časy (a k nim i tóniny) i jako předponu do názvů jednotlivých songů.

Rychle jsem taky přestal používat crossfader8, se kterým se tak jako tak mixovalo celkem nešikovně, a (hlavně!) jsem se přestal spolíhat na beat sync9. To je tak trochu nechvalně proslulý tlačítko, který synchronizuje přehrávaný songy do rytmu. Nebo se o to alespoň pokusí. Je to zdánlivě mocný, ale tak trochu podvod, a když se na to DJ spolíhá příliš, může se mu to dost nepříjemně vymstít. Jediná reálná výhoda tohohle mechanismu je rychlý srovnání rychlosti songů, jinak od toho ruce pryč.

S uplatňováním těchhle principů a s pravidelným cvičením (zhruba hodinu denně) jsem byl na dobrý cestě stát se správným bedroom DJem. Hrál jsem hudbu, kterou jsem chtěl poslouchat a která mě bavila, sem tam to obohatil nějakým tím brčkem pro navození nálady (nehrál jsem pro lidi, jen pro sebe, tak proč ne?) a byl jsem tak nějak spoko.

Přestože jsem o žádný kariéře v tenhle moment ještě ani nesnil, už jsem se místama dostával do bodů, kdy jsem si říkal, že by z toho možná i mohlo být něco víc. Co přesně, bylo zatím daleko ve hvězdách – ale byť jsem se k nim nesnažil stoupat vyloženě cílevědomě, po stanovený trajektorii, s určitýma výsledkama se mi to už svým způsobem dařilo.

Naprosto jasně, i po tom všem, co jsem od tý doby ještě zažil (a požil), si vybavuju tři konkrétní počiny, který mě k těm hvězdám přiblížily. Pokaždý je totiž doprovázel doposud nepoznanej, těžko popsatelnej pocit; pocit, kdy člověku najednou všechno začne jaksi dávat smysl. Kdy všechno konečně zapadne tam, kam to zapadnout mělo, a najednou to celý – konečně – funguje.

Poprvé to bylo tehdy, když jsem dal dohromady první dle svých (tehdejších) měřítek opravdu kvalitní set. Ne že bych si už u těch předešlých nedával záležet; často mi jejich příprava a nacvičení zabraly i dobře přes deset hodin, byť to furt jaksi úplně nebylo ono. Ale tenhle, tenhle už byl… jinej.

Řekl bych, že se na tom dost podepsal kratší, nepovedenej flám (připadá mi to teda jako trochu nehezký označení, ale pocitově je to tomu zážitku asi nejblíž), kterej tomu možná dal ten správnej emocionální říz.

Začátek flámu byl poměrně atypickej v tom, že se mi slečna zčistajasna sama od sebe ozvala poté, co jsem ji v dřívějších dobách sám neúspěšně naháněl. Tentokrát to byla ona, kdo přišel s pozvánkou na kafe, a já bez váhání přijal. Příjemně se s ní povídalo, příjemný byly i jiný věci. Spousta dalších už ale ne. Nechce se mi teď úplně rozjímat nad všema „červenýma vlajkama“, který mě tehdy odradily, dodnes ale tak trochu s úsměvem vzpomínám na jednu podstatnější a celkem relevantní, a sice když mi při krátký diskuzi o našich hudebních preferencích k mý zmínce o technu sebevědomě sdělila: „To změníme.“

Čerstvě poté, co jsme to utnuli, jsem ještě poměrně rozpačitej a veskrze zklamanej ze svýho dysfunkčního milostnýho života poskládal „Set č. 1“. Takhle vágně jsem ho pojmenoval při nahrání na soundcloudy, protože v konečným důsledku to první zveřejněnej set byl, a v mým srdci mu ten název zůstane už napořád. Dneska se už dohledat nedá, minimálně ne na soundcloudech, odtamtud jsem většinu svojí tvorby smazal při svým zhroucení, ale možná ještě žije někde v počítačích. Třeba se po něm někdy podívám.

Songy jsem do něj poskládal překvapivě rychle, zahrál ho v podstatě na první dobrou a jeho záznam jsem bez větších skrupulí zveřejnil. Vlastně teda, jedna skrupule tam ještě byla. Neměl jsem stage name10.

Asi jsem se s tím nemusel tak párat, ale nějak mi přišlo, že když už jít s kůží na trh, bylo by dobrý udělat udělat to se vším a pořádně.

Hned první mě napadl „Triffid“. Byla to přezdívka, kterou jsem za svých pubescentních let používal při hraní online her, a vlastně vůbec jediná přezdívka, kterou jsem kdy měl, takže se to zdálo jako jasná volba. Zkontroloval jsem soundcloudy, jestli někdo takovej už existuje… no, a existuje. Asi padesát exemplářů. Moc jsem si s tím ale hlavu nelámal. Došlo mi, že mi to sem, pro tenhle kontext, stejně už nějak nesedí. Chtělo to něco jinýho. Lepšího. Ale co?

Zkusil jsem zneužít svoje jméno, Michal Červinka. Co takhle něco s červenou: Red… beat? Red… rum? Red… pill? Ne. Nějaká reference na červa? Wormtongue? WURM? Vůbec. Chtělo to sice něco ze mě, ale mělo tam být i něco z prostředí, na který jsem se chystal vstoupit. Měla to být prostě jakási synergie, vyjadřující (a snad i dodávající?) to nejlepší z obou světů. A najednou jsem to měl: Emko. Iniciála z mýho křestního, reference na moji nově oblíbenou drogu, docela vtipný… Jo. Plácl jsem to tam, formát „emkø“, aby to bylo ještě o něco víc cool (ha), a hotovo.

Ten finální? Asi nepřekvapivě první solidní vystoupení.

Domluvili jsme se teda, že on zařídí repráky, já dodám zbytek. Možná i něco navíc, když se poštěstí.

Iniciace.