Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER

und die Schwarze Madonna

Copyright © 2022 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Janka Carev

Translation © 2024 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-2955-3

Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- Epilog

- Doslov

- Malý cestovní průvodce mým románem

Pro Emmu „Emmi“ Kuislovou (1897 až 1972),

mou pratetu, která jezdila na koních,

vykonala pouť do Lourd,

zabíjela klackem hady v džungli

a vyšívala brazilským kněžím mešní roucha.

„Svatý Antoníne, pokorný a bohabojný muži,

zaveď mě ke klíči / peněžence / brýlím atd.!

Modlitba, kterou prateta často používala a která naší rodině

dodnes prokazuje dobré služby!

„Jeden za všechny, všichni za jednoho!“

Heslo tří mušketýrů

ze stejnojmenného románu od Alexandra Dumase

(a také rodiny Kuislových)

Dramatis Personae

Rodina Kuislova

Jakob Kuisl, bývalý kat v Schongau

Magdalena Fronwieserová (rozená Kuislová),

Jakobova starší dcera

Simon Fronwieser, mnichovský medikus

a Magdalenin muž

Petr a Paul, synové Magdaleny a Simona

Sophia, jejich dcera

Georg Kuisl, kat v Schongau, syn Jakoba Kuisla

Crescentia Kuislová, Georgova žena

Barbara Weisheitingerová (rozená Kuislová),

mladší dcera Jakoba Kuisla

Šlechta a církev

kurfiřt Max Emanuel (Maxmilián II. Emanuel),

bavorský panovník

císař Leopold I., německý panovník

Eleonora Magdalena Falcko-Neuburská,

Leopoldova manželka

vévoda Maxmilián Filip

(Maxmilián Filip Jeroným Bavorsko-Leuchtenberský),

strýc Maxe Emanuela

Mauritia Febronia, Maxmiliánova manželka

Albrecht Zikmund Bavorský, probošt v Altöttingu

Achatius Viertl, děkan v Altöttingu

Otec Benedikt, superior jezuitů v Altöttingu

Jan Ferdinand hrabě z Orthu, místodržitel v Burghausenu

Otec Georg, hradní kaplan v Burghausenu

Další osoby

Lucia, poutní obchodnice

kurfiřtský kuchtík

Niklas Engelschall, hostinský z Neuöttingu

Tři francouzští mušketýři

Barnabáš a Sven, dva tuláci a darebáci

Cizinec tmavé pleti s mandlovýma očima

Prolog

Září 1680, v Levantě,

kdesi v pohoří Džebel Ansáríja

Bezejmenný muž přihlížel, jak se mu škvaří kůže. Levou ruku držel nataženou, aniž by se zachvěl, dokonce ani necukl obočím. Jeho pohled směřoval do dálky, kde se skalnaté, neproniknutelné pohoří Džebel Ansáríja ztrácelo v mihotavém oparu. Někde daleko za ním se rozprostíralo moře. Muž zavřel oči a v duchu naslouchal šumění vln, které se tříštily o skalnaté, komáry zamořené pobřeží. Ten uklidňující zvuk přehlušil bolest. Ve vzduchu se vznášel pach sežehnutých vlasů a spáleného masa.

Jeho masa.

Ačkoli měl muž stále zavřené oči, cítil starcův pohled. Společně stáli vysoko v horách u vchodu do jeskyně. Vdáli křičel orel, nedaleko se po svahu kutálelo kamení, dole v údolí se vítr prodíral cedry. Putovali sem mnoho dní, slunce pálilo z oblohy jako v posledním kruhu pekla, několikrát se málem zřítili. Muž beze jména tohle všechno v mysli potlačil, slyšel jen pomyslné šumění světů, zatímco stařec držel v natažené ruce plápolající smolnou pochodeň. Mezi prsty se mu prodíraly černé obláčky kouře a vznášely se až ke stropu.

„Přijmi bolest jako přítele,“ ozval se stařec. Jeho hlas zněl hluboce a monotónně, jako by promlouvala samotná skála. „Bolest ti připomíná, že ještě žiješ. Tohle je poslední zkouška. Allahu akbar.“

Znenadání uhnul pochodní stranou.

„Můžeš si teď ruku ponořit do vědra s vodou tamhle naproti. Zkouška skončila.“

Bezejmenný muž starce poslechl. Krátce sykl, když se voda dotkla spálené kůže. Bolest vystřídal pocit necitlivosti. Pravděpodobně nebude moct ruku používat celé týdny a zůstanou mu jizvy. To však nebylo nic proti jizvě v jeho srdci.

„Posaď se,“ přikázal stařec.

Sedli si na kamenný výběžek před jeskyní a stařec potřel ránu nelibě páchnoucím balzámem. Poté ruku svého chráněnce pečlivě ovázal a mumlal při tom prastará, všemi už dávno zapomenutá slova. Nakonec spokojeně přikývl.

„Byl jsi dobrý žák. Nikdy jsem tě nechválil, protože chvála činí člověka zpupným a domýšlivým. Teď ti ale chci jasně říct, že jsem nikdy neměl nikoho lepšího. Kdo by si to pomyslel, když jsi k nám před lety přišel? Máš v sobě cosi… velmi zvláštního. Ve všech ohledech.“ Stařec se zajíkl a pozorně se na svého žáka zadíval. „Hoří v tobě žhavý, nenasytný oheň. Cítím, že se živí nenávistí. Měj se na pozoru!“

Bezejmenný muž chtěl něco odpovědět, ale stařec zvedl odmítavě ruku.

„Ať už je to cokoli, nechci to vědět. Vybral jsem si tě proto, že jsem v tobě viděl tu jedinečnost, ten oheň. Hned první den, když jsi k nám přišel. Teď jsi volný. Dělej si, co chceš. Jdi, kam se ti zlíbí. Nikdo ti nebrání.“ Ukázal hlavou směrem, kde pozdní odpolední slunce pomalu zapadalo nad holými hnědými kopci. „Vrať se na místo, odkud jsi přišel, a vezmi s sebou svou nenávist a hněv. Salam aleikum.“

„Salam aleikum,“ odvětil bezejmenný muž a uklonil se. Tolik vět najednou s ním stařec za poslední dva roky nepromluvil. Bil ho jako psa, nechával ho spát venku přede dveřmi v chladu, posílal ho nahého a bez vody do pouště, vysmíval se mu a hanobil ho. Také mu však ukázal, jak se plynulým pohybem tasí ze záhybů tuniky dýka a naslepo se hodí na cíl. Jak se bez lana a háků šplhá po kolmých skalních stěnách. Jakým způsobem se získává jed zmije levantské, jak se z opakovací kuše vystřelí během jediného okamžiku několik šípů nebo jak se tenoučká smyčka nepozorovaně přehodí a utáhne kolem strážcova hrdla.

Každý den mohl zemřít, ale přežil – jako jediný. Naučil se dokonce zdejší nezvyklý a zvláštní jazyk, který sestával jen z hrdelních zvuků, jako by tihle lidé kloktali hřebíky a polykali kamínky. Stařec měl pravdu. Nenávist udržovala oheň v jeho nitru tak vydatně, že plápolal nepřetržitě dnem i nocí. Teprve v poušti, pod žhavým sluncem, našel své poslání.

Bylo načase vydat se na cestu.

Zbývalo vykonat ještě jednu, poslední věc.

Bezejmenný muž vstal a přistoupil k propasti před jeskyní. Skalní stěna se příkře svažovala do hlubiny, kde kroužily kavky, hluboko pod ním se zeleně vlnily lesy. Vyzývavě pohlédl na mistra.

Ten krátce zaváhal a potom vylovil z tuniky dýku. Byla prastará, rukojeť měla černou jako noc a železo se lesklo jako hvězdný svit. Do čepele bylo vyryté jméno. Muž se pousmál. Přes bolesti a necitlivost v ruce a přes všechny útrapy dlouhého dne ho zaplavil nekonečný pocit štěstí.

Bylo to jeho jméno.

„Vracím ti tvé jméno,“ prohlásil stařec a předal mu dýku. „Ztratil jsi ji, když jsi k nám přišel. Prokázal jsi však, že jsi jí hoden. Teď půjdu do…“

Ještě než stařec stačil větu dokončit, vězela mu čepel dýky až po střenku v břiše. Vystříkla krev a zbarvila bílou tuniku doruda. Stařec zasténal a shrbil se, vzápětí sáhl po dýce. Poté se však napřímil a v obličeji se mu objevil uvolněný, téměř spokojený výraz.

„Poslední… zkouška…,“ zasípal. „Vždy… jsem věděl, že jsi… vynikající žák…“

„A vy jste byl vynikající mistr,“ ocenil muž. „Za to vám děkuji. Za všechno ostatní… se ale smažte v pekle!“

S těmi slovy muž znovu uchopil dýku, pomalu jí otáčel a pak ji zabořil tak hluboko do starcova břicha, až v něm skoro zmizela i rukojeť. Rychlým pohybem čepel zase vytáhl. Stačilo jen lehké postrčení, stařec zavrávoral a nehlučně se zřítil do hlubiny. Několik kamenů hřmotně následovalo bezvládné tělo.

Muž, který teď měl zase jméno, se odvrátil a bez jediného ohlédnutí vykročil za sluncem klesajícím na západě za obzor, k moři.

Jeho cílem byla daleká země, vzdálená mnoho tisíc mil. Obyvatelé zdejší oblasti o ní nejspíš nikdy nic neslyšeli. Byla to malá, ale mocná země, se slavnou a krvavou minulostí, stará téměř tisíc let, trýzněná epidemiemi a válkami, kterou nikdo nikdy nedobyl. S hrdými lidmi, pevnými ve víře, jichž se nepřátelé obávali – a přesto ji vnitřně rozežíraly mocichtivost, rozbroje a intriky.

Ta země se nazývala Bavorsko.

1

25. února 1681, Schongau,

dole u Lechu ve čtvrti koželuhů

Kojenec spal hluboce a pokojně. Zabalený do několika vlněných přikrývek ležel v kolébce nedaleko kamen. Vykukovala jen hlavička, mléčná slina mu vytékala z úst, dýchal klidně a pravidelně. Právě mu zacukaly rtíky, skoro jako by se ve snu něčemu zasmál.

Určitě mně, pomyslel si Paul. Ten hajzlík se mi vysmívá!

Paul sám nevěděl, jak na to přišel. Nebylo to poprvé, co si myslel, že se mu ten malý, nevinný spratek pošklebuje. Seděl u poškrábaného stolu v schongauské katovně, před sebou džbán ředěného piva a misku chlebové polévky a vztekle se díval na kolébku. Celé dnešní zatracené ráno odklízel hnůj naproti ve stáji a drhl katovskou káru horkým louhem, až se prkna leskla jako čerstvě ohoblovaná. Strýc Georg ho kromě toho pověřil, aby očistil štípací kleště, řetězy a železa na mučení ohněm od popela a krve. Byla to úmorná práce, které se Paul věnoval poslední dvě hodiny tady u stolu. A po celou dobu ten malý… fakan ležel v kolébce, spal a občas si říhl. Byl to kluk, právě mu byly tři měsíce a bylo to spíše slabé, neduživé dítě. Jeho rodiče ho pokřtili Jakob po dědečkovi, bývalém schongauském katovi. Jakobova matka Crescentia, dcera lazebníka v Peitingu, přezdívala kojenci něžně Jakoubek, což Paulovi pokaždé znělo jako „holoubek“. Zvuky, které Crescentia vydávala při jeho neustálém laskání, totiž nápadně připomínaly holubí vrkání.

Paul strýci Georgovi slíbil, že na dítě pár hodin dohlédne. Crescentia šla nakupovat na trh do města, Georg byl mezitím předvolán, aby se dostavil k soudnímu úředníkovi v Schongau. Jako městský kat byl Georg Kuisl zodpovědný nejen za popravy a útrpné výslechy v Schongau, ale také za odpadky v ulicích. A těch byla ve městě právě teď opravdová nadílka. Před několika dny nastalo první tání; vysoká sněhová vrstva, která Schongau pokrývala v posledních zimních měsících, se postupně měnila v šedivou břečku. A odpadky, jež pod ní ve velkých hromadách zmrzly, otřesně zapáchaly! Paul tušil, co ho se strýcem v příštích dnech čeká. Budou muset odpadky z města vyvézt, nejspíš na popravčí káře, kterou právě důkladně vyčistil. Do stále ještě zledovatělé země vykopou několik stop hlubokou jámu, naplní ji odpadky a pak ji zase celou zasypou. Opravdu sisyfovská práce! Takhle si svůj život katovského učně nepředstavoval.

Paulův pohled sklouzl ke svatému koutu, kde vedle krucifixu a sušených růží visel čerstvě vyleštěný katův meč. Patřil rodině už po několik generací. Paul se odmalička toužil stát popravčím, stejně jako jeho věhlasný prapředek Jörg Abriel, dědeček Jakob a nyní i strýc. Chtěl se starat o řád a pořádek. Věděl sice, že se tenhle pořádek vztahuje i na čištění ulic a odstraňování zvířecích mršin, ale předtím to nepoznal z vlastní zkušenosti. Nyní byl Paul dva roky strýcův učeň a oslavil sedmnácté narozeniny. Rodiče a sourozenci, ba dokonce i jeho teta, se dávno odstěhovali do velkopanského Mnichova, kde to Paulův otec dotáhl na uznávaného lékaře. Jeho starší bratr Petr byl dokonce zosobněný študent v Ingolstadtu! A on?

Já jsem nula, pomyslel si. Nikde nejsem doma.

Byly doby, kdy to chtěl Paul vzdát a zkrátka vzít nohy na ramena, ať už kamkoli. Třeba by se mohl nechat najmout jako žoldnéř v nějaké armádě, které teď rašily z německé půdy jedna za druhou. Nakonec se však prosadil v Schongau, protože věděl, že katovské řemeslo mu vyhovuje. Byl silný, rychlý a bez skrupulí. Často se cítil neklidný, nervózní a plný nenávisti – sám nevěděl proč. Práce mu poskytovala klid a oporu, uspokojovala ho. Někdy víc, než si byl sám ochoten přiznat.

Zvlášť když působil bolest druhým. Sám nevěděl, proč tomu tak bylo. Bojoval proti tomu, ale někdy ho to přepadlo jako prudká bouře.

Paul se skláněl nad polévkou, která už vystydla, když se z kolébky ozvalo tiché zakňourání. Snažil se to ignorovat. Kňourání se však rychle změnilo v nářek a nakonec v ohlušující vřískot. Paul vztekle udeřil dřevěnou lžící o stůl. Tohle mu ještě scházelo! Zrovna když se chystal sednout si k zaslouženému jídlu, začne ten spratek vřeštět, jako by mu to jídlo snad nepřál. Vstal, přistoupil ke kolébce a sklonil se nad ní.

„Nemusíš takhle křičet, maminka se za chvíli vrátí,“ zkusil to po dobrém. Ale nemluvněti to bylo zřejmě jedno, řvalo o to hlasitěji.

„Pst, buď zticha!“ nařídil mu Paul. Vydal několik konejšivých zvuků připomínajících holubí vrkání, jako to dělala teta Crescentia, ale ani to nezabralo. Nakonec přešel ke stolu a vzal si misku s polévkou.

„Určitě máš hlad,“ usoudil a snažil se malého nakrmit lžící. „Podívej se, tady máš trochu polévky…“

Nemluvně mu vyrazilo lžíci i misku z rukou. Miska přistála v kolébce a její vodnatý obsah se rozlil po vlněných přikrývkách. Chlapeček teď vřískal čím dál hlasitěji.

„Jen se podívej, cos provedl!“ vynadal mu Paul. „Panebože, tebe snad opravdu měli…“ Věta zanikla v křiku. Nemluvně zrudlo v obličeji námahou jako rak. Paulovi se zdálo, že vidí malá prasečí očka, která na něj zírají téměř s nenávistí. Zároveň ho přemohl vztek, do jeho zorného pole se posunuly rudé šmouhy.

Blížila se bouře…

„Sakra, už toho nech! Slyšíš? Přestaň s tím, proboha!“ Paul popadl malého a prudce ho zvedl z kolébky. Jekot rázem zesílil na nesnesitelnou úroveň. Zatřásl s ním, ale dítě dál křičelo. „Sklapni, říkám ti! Nebo… nebo tě hodím do kamen a…“

Na rameno se mu položila čísi těžká ruka. Paul se prudce otočil a hleděl do vousatého, vrásčitého obličeje svého dědečka. Zaplavila ho nevýslovná úleva, jako by z něj ten dotek sejmul kletbu.

„Dej mi ho!“ přikázal Jakob Kuisl. Ačkoli mluvil tiše a kojenec pořád ještě vřískal, bylo jeho temnému basu podivuhodně dobře rozumět. „Nebo ho chceš opravdu hodit do ohně, abys měl klid? Ten chlapeček není žádnej čaroděj ani odsouzenej falešnej penězoměnec, ale jen nevinný brečící červík. A teď mi ho podej, než se ještě stane nějaké neštěstí.“

Paul s úlevou vtiskl dědečkovi ječící uzlíček do náruče a pláč téměř okamžitě utichl. Stařec pobrukoval konejšivou melodii a přecházel s dítětem po místnosti sem a tam.

Paul, který se pořád ještě trochu chvěl, si otřel pot z čela. „Jak… jak jsi to udělal? Že zase ztichl?“

„Ha! Kdoví, třeba jsem právě já čaroděj?“ opáčil s úsměvem Kuisl a vzápětí se zatvářil velmi vážně. „Slyšel jsem Jakoubka plakat až naproti u mě. Co by se asi stalo, kdybych usnul?“

„Nic,“ utrousil zaraženě Paul. „On… by se zase uklidnil. Někdy.“

„Jistě. Někdy…“ Jakob Kuisl se dlouho a zkoumavě díval na vnuka a poté odmítavě mávl rukou. „Je to hloupej nápad nechat nedospělého kluka starat se o kojence! Proč jeho matka tráví tolik času na trhu? Jako obvykle se přehrabuje v drahých látkách a cetkách a přitom se vykecává jako ostatní hloupý ženský!“

„Ta hloupá ženská nakoupila jako obvykle skopové, sádlo a sůl,“ zazněl ode dveří vysoký, trochu pronikavý hlas. „A mimochodem taky látku na nové kalhoty pro ctěného pana tchána, protože ty staré o svůj pupek prošoupal.“

Dědeček a vnuk se otočili. Na prahu stála Crescentia. Dcera peitingského kořenáře měla široké boky, kulaté tváře zčervenalé chladem a obrovská, vzdouvající se ňadra, která nedokázal zakrýt ani cudný živůtek. Nesla košík naplněný až po okraj uzeninami a dalšími pochoutkami. Oči jí zlostně jiskřily. „Co se to tady děje? Slyšela jsem, jak Jakoubek křičí snad na celou koželužskou čtvrť. Myslela jsem, že se něco stalo.“

„Nic se nestalo,“ zabručel Jakob Kuisl a znovu držel v náručí nyní blaženě dřímající nemluvně. „Paul a já zvládneme takovýho prcka sami. Že jo, Paule?“ Podíval se na Paula, který mlčky přikývl. „Kromě toho nový kalhoty nepotřebuju,“ pokračoval Kuisl. „Mám svoje kožené. Ty jsou nezničitelné, i ten tvůj Jakoubek si je může později obléct.“

„Bože chraň!“ Crescentia se zamračila. „Smrdí jako hnijící oslí mršina. Kromě toho v kožených kalhotách sotva půjdeš ke zpovědi. Tedy pokud k ní vůbec půjdeš! Už bys ji potřeboval jak…“ Rozpřáhla ruce. „A teď mi dej toho malého, chybí mu maminka.“

Při těch slovech se Jakoubek znovu rozplakal, načež ho Kuisl znovu konejšivě kolébal. „A teď se podívej, cos způsobila tím svým hloupým spíláním! Zlá, zlá matka…“ Starý kat si začal nelibozvučně pobrukovat a Paul se musel bezděčně usmát.

Crescentia byla Georgovou ženou už déle než rok. Po dlouhých námluvách konečně vyslyšela žádost nového schongauského kata. To, že to trvalo tak dlouho, jistě souviselo s jejím tchánem, protože starý Jakob Kuisl už několik Georgových kandidátek na manželství odradil. Kuisl žil už delší dobu ve výminkářském stavení, protože před dvěma lety přenechal místo kata svému synovi. Přesto si nenechal ujít příležitost denně navštěvovat katův dům, radit a šířit svou neblaze pověstnou špatnou náladu. Kromě toho byl Kuisl stále činný jako zkušený léčitel, prodával masti, takzvaný trestanecký tuk a mumifikované palce zlodějů. Hned od prvního dne byli se svou snachou na kordy, i když Paul musel uznat, že Crescentia je bezpochyby důstojný protivník.

Teprve nyní si Crescentia všimla špinavých vlněných přikrývek v kolébce. Přísně se na Paula podívala a zvedla káravě prst. „Cos to proboha udělal? Měl jsi jen na chvíli pohlídat Jakoubka. Tyhle deky už nikdy nebudou čisté!“

„Jen jsem se ho snažil nakrmit,“ opáčil Paul a pokrčil rameny. „Copak můžu za to, že ten spratek má pořád hlad? Nejspíš od tebe nedostává dost mléka, a proto je malý Jakouuubek tak mrňavej a špinavej.“ Protáhl výslovnost jména, jak to Crescentia často dělávala, když se mazlila se svým dítětem.

„Ty… ty…“ Crescentia na krátký okamžik ztratila řeč. Paul zasáhl její bolavé místo. Jakobův porod, při němž ze všech sil pomáhala stará porodní bába Marta Stechlinová, nebyl snadný. Malý byl v matčině těle v obrácené poloze a „hleděl vzhůru na hvězdy“, jak se říkalo, takže porod trval velmi dlouho. Matka s dítětem byly poté tak vyčerpaní, že Stechlin poslal pro kněze, aby novorozence nouzově pokřtil. Všechno nakonec dobře dopadlo, ale Jakoubek zůstal slabým dítětem.

„Je opravdu načase, abys šel svou cestou!“ zasyčela nakonec Crescentia. „Takový bručoun jako ty tu nemá co dělat! Kromě toho potřebujeme v domě víc prostoru. Nejpozději až přijde další dítě.“

„Nejspíš další nedochůdče!“ ušklíbl se Paul. „Bez toho se Georg klidně obejde. Zapomínáš, že jsem učedník tvého drahého manžela a brzy se stanu jeho tovaryšem. Takže se mě tak rychle nezbavíš! Stejně jako dědečka. Že ano, dědečku?“ Obrátil se na Kuisla, který souhlasně přikývl.

Paul vyrostl do výšky a síly, čímž se nápadně podobal starému Kuislovi. Na rozdíl od staršího bratra Petra mu už rostly vousy. Schongauské dívky se za ním nesměle ohlížely, i když se mu na ulici vyhýbaly jako bezectnému katovskému učni. Paul byl známý tím, že uměl rychle zatnout pěst a někdy i tasit nůž, když se nikdo nedíval. Někteří obyvatelé Schongau si mysleli, že se sám brzy stane kandidátem na popravu, i když byl katův učeň a synovec. Zrovna minulý týden o masopustu zmlátil Paul ševcovského učně tak, že ten chudák ještě dnes kulhal. Opilý mladík měl tu drzost, že Paula nazval hanebným šibeničníkem, který nemá ve schongauském masopustním průvodu co dělat.

„Takové drzosti si od tebe nenechám líbit!“ vykřikla Crescentia. „Já… promluvím si s tvým strýcem. Ten už tě naučí správným móresům!“

„To můžeme udělat hned teď a tady,“ zabručel někdo ode dveří. „Co se to tady zase děje? To se musíte pořád hádat?“

Do místnosti vstoupil Paulův strýc Georg. Měl unavené a zrudlé oči, v posledních dvou letech jako schongauský kat předčasně zestárl. Nevrlým pohledem klouzal z jednoho na druhého: na Paula, svou hartusící ženu a starého Kuisla, který dosud s tichým prozpěvováním přecházel po pokoji sem a tam.

„A přestaň laskavě s tím mňoukáním, otče!“ zasténal bolestně Georg. „Mám za sebou těžký den. Písař Lechner si pořád vymýšlí další a další papírování, aby mě týral.“ Vztekle zafuněl. „Můžeš být rád, že neexistuje pranýř za falešné prozpěvování. Opravdu by sis ho zasloužil.“

Jakob Kuisl skutečně přestal zpívat a usmál se. „Radši špatnej zpěvák než otálející popravčí, který se nechá zastrašit městským písařem.“ Sklonil velkou vousatou hlavu ke kojenci. „Viď, Jakouuubku?“

„Co tím chceš zase říct?“ rozčílil se Georg. Byl skoro stejně velký a silný jako jeho otec a měl rozložitá ramena, ale přes svých skoro třicet let a první hluboké vrásky v obličeji pořád ještě vypadal vedle Jakoba Kuisla jako malý kluk.

„Zapomeň na to.“ Kuisl odmítavě mávl rukou. „Chci vám říct něco jiného. Je asi docela dobře, že jsme se všichni sešli, tady v obývací světnici. Já totiž odcestuju.“

Georg i Crescentia vrhli na starce nechápavý pohled.

vyhrkl Georg.

„Slyšel jsi dobře, synu. Odjedu do Mnichova za svými dvěma dcerami a příbuzenstvem.“ Kuisl zlostně přikývl. „Už jsem to chtěl udělat dávno. Čekal jsem jenom na to, až se to konečně hodí. Od včerejška je Lech znovu splavnej. Pověděl mi to Toni Roider z vorařství, když jsme si dali pivo. Řeka je skoro bez ledu.“

„Ale ve tvém věku…,“ namítli pochybovačně Georg i Crescentia.

„Zatraceně, vždyť mi ještě není ani sedmdesát! A vy děláte, jako bych byl už starej jako Metuzalém.“

„Otče, ještě si to promysli,“ odvážil se Georg o druhý pokus. „V poslední době jsem tě sledoval. Nejseš na tom dobře, viděl jsem to. Často sedíš venku na lavičce, netečně zíráš do prázdna a tvoje ruce…“

„Hergot, co je s mýma rukama?“ Kuisl zvedl dvě velké pracky, které pořád ještě vypadaly, že by jimi dokázal odklidit všechen led z Lechu. „Těmahle rukama jsem utahoval smyčku, věšel a stínal hlavy! Stále dokážu zvednout tuláka na šibeniční žebřík a pověsit stokilovej kámen na nohy zatvrzelýho podezřelýho. Tak na mě nechoď s rukama!“

Georg mlčel, ale Paul musel se strýcem tajně souhlasit. Dědeček byl sice navenek pořád stejný stařík, ale v posledních týdnech bylo něco… jinak. Byl to snad třes v rukou, kterého si Georg zřejmě také všiml? Nevidoucí pohled nebo dýchání a sténání, které bylo v noci slyšet z vejminku až ke katovně? Vzpomněl si, jak nedávno mluvil s dědečkem, který zápolil se slovy, jako by se mu už nevybavovala. Prostá slůvka jako lžíce nebo meč…

„Nemůžeš do Mnichova, ne v tomhle ledovým, mokrým počasí.“ Georg zavrtěl hlavou. „A navíc sám! Tvůj zeť Simon je možná dobrý lékař, ale než se tam dostaneš, uženeš si horečku nebo bůhvíco ještě.“

„Já přece nepojedu sám,“ namítl Kuisl, pokrčil rameny a ukázal na Paula. „Můj vnuk mě doprovodí a dá na mě pozor. To mu jistě půjde líp než hlídat malýho ječícího poseroutku.“ Zamrkal na Paula. „Je to tak?“

Paul byl stejně ohromený jako oba ostatní. Vyhlídka, že se na chvíli dostane ze Schongau, byla lákavá. Paul strávil pár let svého dětství v Mnichově, kromě toho tam žila i jeho mladší sestra Sophia, kterou nadevše miloval, stejně jako matku. Jen s otcem měl věčně mrzutosti, ale tomu přece mohl jít z cesty. Znovu se shledá s několika starými kamarády, jako dříve s nimi projde uličkami ve čtvrti Anger, vypije pár korbelů piva… Všechno bylo lepší než odklízet v takovém páchnoucím zapadákově jako Schongau městský odpad.

„Ale to… to nejde!“ namítl Georg. „Potřebuju Paula na úklid odpadků. Písař Lechner už teď řádí jak černá ruka. Musí se znovu pořádně uklidit vězení, vykopat hrob u popraviště a už zítra půjdou tři rozhádaný ženský na pranýř…“

„To zvládneš,“ přerušil ho Jakob Kuisl nevrle, „dřív jsem musel taky všechno dělat sám. Neměl jsem učedníka, který by za mě čistil a leštil řetězy. V nejbližších dnech už nebude třeba věšet další dvanáctičlennou loupežnickou bandu.“

„Ale…,“ zkusil to znovu Georg. Tentokrát to byla Crescentia, která svému muži skočila do řeči.

„Možná má tvůj otec pravdu.“ Opřela se o Georga a něžně ho pohladila po vousaté tváři. „Je přece zcela pochopitelné, že by chtěl zase jednou vidět své dcery, nemyslíš? Po tak dlouhé době…“ Paulovi nezůstal utajený její uvážlivý pohled. „A žalář můžu zamést i já. Ženské to beztak jde mnohem líp od ruky.“

„Ha! Nakonec mi ještě budeš pomáhat při věšení odsouzenců a stínání hlav!“ Georg se drsně uchechtl. Svraštil čelo a zamyslel se, což u něho vždy trvalo trochu déle než u ostatních rodinných příslušníků. Ale ani jemu zřejmě nebyla proti mysli představa, že stráví nějaký čas se ženou a dítětem sám, bez mrzutého otce a paličatého synovce. Nakonec lhostejně mávl rukou.

„Ale co! Stejně ti nemůžu zakázat jet do Mnichova. A v takovém případě je mi opravdu milejší, že s tebou pojede Paul. S tím odpadem mi může pomoct i ras.“ Georg se na otce podíval s obavami. „A seš si opravdu jistý, že se nic neděje?“

„Co by se jako mělo dít?“ Kuisl pokrčil širokými rameny. „Jsem starej, tvrdohlavej vůl. Ten nosí své jho, dokud si ho Pán Bůh nevezme. A to je ještě v nedohlednu.“ Vycenil zuby a mrkl na Crescentii. „I kdyby to mělo být jen proto, abych mohl svou snachu ještě pár let rozpalovat doběla.“

„Bůhví, že to umíš, otče! To zvládáš opravdu dobře. A nejen Crescentii.“ Georg se usmál, ale jeho pohled zůstával ustaraný.

I Paul vycítil něco ve vzduchu, jakousi neviditelnou hrozbu, temnou auru, která dědečka obklopovala.

V tu chvíli se Jakoubek znovu rozplakal.

***

„Kdy už přijde? Říkala jsi v poledne. Ale poledne už je dávno pryč a já mám hlad! Kromě toho leje jako z konve a já se musím vrátit domů…“

Magdalena si pevněji zavázala šátek, jako by tak mohla potlačit dceřino spílání. To vůbec nebylo tak snadné. Sophia dokázala být dost tvrdohlavá, když se jí něco nelíbilo, tak zarputilá, jak desetileté holčičky bývají. Kromě toho měla pravdu. Čekat nekonečně dlouho tady před bránou Schwabinger Tor na severu Mnichova opravdu nebyla žádná legrace. Našly napůl suchý úkryt, zchátralou koňskou stáj na okraji městských hradeb, která zřejmě sloužila i jako záchod pro stráže. Střechou však zatékalo, kapalo z ní a příšerně to tu páchlo. Pěkná zahrada na nádvoří a kurfiřtská rezidence byly jen kousek odtud, ale přes závoj deště nebyly skoro vidět, stejně jako staveniště katolického kostela Theatinerkirche, nové velkolepé budovy, o které teď všichni mluvili.

Magdalena roztržitě sledovala okolní ruch. Před městskou bránou se tvořila dlouhá fronta kočárů a povozů a v pravidelných intervalech bylo některému z vozidel umožněno projet nízkým průjezdem. Podomní obchodníci se brodili špínou sahající až po kotníky a s ohlušujícím křikem nabízeli své zboží, otrhané děti si hrály v kalužích, na kterých tu a tam ještě plavala ledová tříšť. Elegantní kavalíři s alonžovými parukami vedli své dámy za ruku, přičemž se páry horlivě snažily, aby se neušpinily. Zbytečná snaha, uvědomila si Magdalena. Bezděčně se ušklíbla. Nejspíš si nikdy nezvykne na to, že muži v poslední době nosí paruky, tváře si sypou pudrem a jsou tak silně naparfémovaní, že voní jako celé pole fialek. Její manžel Simon byl sice módou posedlý hejsek, ale to, co teď předváděli tihle mladí pánové, zjevně zacházelo příliš daleko.

Jestli je tohle takzvaná nová doba, pak ta stará možná nebyla lepší, ale aspoň vydávala upřímnější odér, pomyslela si Magdalena.

„Mám hlad!“ ozval se znovu Sophiin hlas. Dcera vztekle dupla nohou. „Nemůžu se zatím stavit u tety Barbary? Nebo se vrátit domů? Paul říkal, že mi vyřeže luk, abychom si mohli zastřílet na holuby.“

„Paul by tě v jednom kuse neměl učit takový nesmysly.“ Magdalena si tiše povzdechla. Moc dobře věděla, že Sophia svého staršího bratra nadevše miluje.

Paul včera zcela nečekaně přijel s dědečkem ze Schongau. Starý Kuisl příjezd neoznámil dopisem, ale oba se k velké radosti Sophie a Magdaleny – a k nepříliš velkému nadšení Simona – náhle objevili ve dveřích. Minulý týden jim také napsal nejstarší syn Petr, že přijede na pár dní do Mnichova. Od té doby bylo v domě Fronwieserových všechno vzhůru nohama, bylo to skoro jako za starých schongauských časů, které Magdaleně tak bolestně chyběly. Rodina Kuislových se znovu sešla, i když bez Georga.

„Nechceš zase vidět svého staršího bratra?“ obrátila se k Sophii. „Už jsou to měsíce, co jste se naposledy setkali! Petr si ani nepamatuje, jak vypadáš.“

Sophia se ušklíbla. „No a? To zjistí nejpozději u nás doma. Proč na něj musíme čekat v dešti?“

„Protože to se v rodině dělá,“ opáčila Magdalena nevrle, ale v podstatě musela se Sophií souhlasit. Stejně dobře mohly na Petra čekat doma se zbytkem rodiny. Dostavník z Ingolstadtu měl dorazit kolem poledne, jak Petr oznámil v dopise, ale kvůli tání a dešti nejspíš uvízl někde v blátě. Mohlo klidně trvat ještě několik hodin, než její syn dorazí. Magdalena si ale nedala vymluvit, že ho musí vyzvednout.

Protože to milující matka dělá, když se ztracený syn vrátí domů, pomyslela si. I když tomu synovi je už osmnáct let, žije ve světě knih a o milující matce už nechce moc vědět.

K bráně Schwabinger Tor pravděpodobně přišla i proto, aby Petrovi sdělila dobrou zprávu, že jeho o rok mladší bratr je ve městě. Jako děti byli Petr a Paul jedno srdce a jedna duše, ale v posledních letech se od sebe stále více vzdalovali, byli zkrátka příliš rozdílní. Mohlo by takové překvapivé setkání zase stmelit jejich vztah?

„Počkáme ještě půl hodiny, ano?“ navrhla Magdalena dceři. Vyhrabala zpod sukně několik mincí. „Zajdi do řeznictví u Hofgartenu a kup si zatím koňskou klobásu. A pro mě za mě pár kandovaných ořechů, jestli chceš.“

Sophii nebylo třeba dlouho přemlouvat. Strčila si mince do kapsy a belhala se přes rušné náměstí. Narodila se s vbočenou nohou, ale navzdory svému handicapu byla rychlejší a obratnější než mnoho jiných dětí jejího věku. Bohužel však také přinejmenším stejně neopatrná.

„A proboha, dávej pozor na povozy!“ zavolala za ní Magdalena, ale dcera už ji neslyšela. Magdalena byla nejspíš tak úzkostlivá i proto, že Sophia byla jediné z jejích tří dětí, o které se vůbec ještě mohla starat. Nikdy nechtěla, aby některý z jejích synů šel ve stopách jejich dědy, schongauského kata, ale Paul svého dědečka a jeho profesi obdivoval už jako dítě. Byl úplně jiný než Petr, který byl po svém otci. Po skvělé školní kariéře na jezuitské koleji v Mnichově, kterou mohl navštěvovat díky vynikajícímu prospěchu, studoval od loňského roku medicínu na univerzitě v Ingolstadtu. Magdalena byla pyšná na to, že vnuk bezectného kata, její syn, se jednou stane uznávaným lékařem. Ale také věděla, že má tři děti, nejen jedno – a že každé z nich ji svým způsobem potřebuje.

I když je to někdy těžké, pomyslela si. Zvláště u jednoho dítěte…

Déšť mezitím zesílil a změnil se ve vydatný liják. Magdalena tiše zaklela, když na ni kapalo přes děravou střechu. Sophia měla pravdu: byl to hloupý nápad čekat v takovém počasí na kočár! Ale právě když se Magdalena chystala přejít k protějšímu řeznictví, aby se podívala po dceři, ozval se známý zvuk poštovního rohu. Krátce nato se od severu po rozblácené Schwabinger Straße blížil kočár tažený čtyřmi koňmi. Trvalo poměrně dlouho, než dostavník, jehož střecha byla vysoko naložená bednami a pytli, zastavil před bránou. Pak se konečně otevřely dveře a Magdaleně poskočilo srdce, když mezi ostatními cestujícími poznala svého nejstaršího syna.

Na rozdíl od Paula se Petr nápadně podobal otci. Byl malý a spíše drobný a křehký, nad horním rtem mu rašilo jemné černé chmýří. Student se prohýbal pod cestovním vakem přehozeným přes rameno, o němž Magdalena tušila, že opět obsahuje hlavně knihy. Petr už nějakou dobu nosil také brýle, s nimiž vypadal jako dětský učenec. Zřejmě si v kočáře četl, protože působil poněkud roztržitým dojmem. Pro Magdalenu bylo záhadou, jak se ve všem tom kolébání a pohupování vůbec dají rozeznat písmena. Dostavníkům se neříkalo mučící rakve nebo drtiče kostí pro nic za nic. Petr byl jako obvykle bledý a mezi spoustou lidí na náměstí působil osaměle a ztraceně. Vypadalo to, že liják vůbec nebere na vědomí.

Magdalena mu zamávala a rozběhla se k němu. „Petře, Petře! Tady jsem, tady!“

Zvedl hlavu a zdálo se, že vidět matku před městskou bránou ho spíš překvapilo, než potěšilo.

„Ty jsi tady? Ale to přece nebylo nutné.“ S úsměvem zvedl těžký cestovní vak. „Jen mi neříkej, žes mi to chtěla pomoct nést.“ Pátravě se rozhlédl. „Není tu náhodou i otec?“

„Otec má celej den pacienty, vlastně jako každý den. Ale doufám, že ho uvidíš hned u oběda. Jeho a ještě pár dalších,“ dodala tajemně. „Mám pro tebe totiž překvapení.“

„Dobře, dobře.“ Petr roztržitě přikývl. Matčina narážka mu zřejmě unikla. „Mám totiž několik choulostivých lékařských případů, které bych chtěl probrat s otcem.“

Magdalena protočila oči. „Musíte vy chlapi pořád mluvit o práci? Představ si, že tě i já zase ráda vidím a chci si s tebou popovídat. Už je to pár měsíců, co jsme se viděli naposledy.“

„Musím se učit na zkoušky, mami.“ Petr se na ni přísně podíval. „Jediný důvod, proč jsem mohl přijet, je ten, že náš profesor odcestoval na pár týdnů do Heidelbergu. A já se můžu učit i tady.“

Magdalena se zahleděla na svého staršího syna a snažila se v něm vidět malého vyděšeného chlapce, který se jí kdysi držel za sukni. Připadalo jí to jako celá věčnost.

„Má snad tvoje překvapivá návštěva Mnichova taky něco společnýho s tím, že se s tebou chce znovu setkat on?“ Nevyslovila jméno, ale oba věděli, koho má na mysli. Petrovo přátelství s mladým bavorským kurfiřtem bylo jednou z jejich velkých rozepří.

Pokrčil rameny. „Třeba i já chci Maxe vidět. Přece jen mi tím prokazuje čest a je to můj přítel…“

„Není to tvůj přítel, Petře! Je to bavorský kurfiřt, od loňska v úřadě bez jakýchkoli omezení a bez poručníka. Kníže nemůže být tvůj přítel. Nikdy! Znovu tě jenom využije a…“

„Předtím jsi mluvila o překvapení,“ skočil jí do řeči Petr. Zjevně neměl chuť s ní rozebírat svůj vztah s kurfiřtem Maxem Emanuelem.

„Ano, čeká tě…,“ začala Magdalena. Než však stačila pokračovat, přibelhala se k nim Sophia s obličejem potřísněným hořčicí.

„Petře!“ Na rozdíl od svého předchozího tvrzení teď Sophia přece jen vypadala, že staršího bratra vidí docela ráda. Vrhla se mu do náruče. „Tolik jsi mi chyběl!“

„Ty mně taky.“ Petr se zasmál a prohrábl jí rozcuchané vlasy. „Zase jsi vyrostla! Jestli si nedám pozor, tak mě nakonec jednou přerosteš.“

„A ty zůstaneš trpaslíkem!“ prohodila Sophia a zachichotala se. „Chyť mě!“

Navzdory tělesnému postižení utekla od bratra, minula láteřící stráže a proběhla městskou bránou. Petr se smíchem spěchal za ní i s cestovním vakem.

Magdalena se za nimi dívala a beze slova vrtěla hlavou. Petr bude nejspíš sám muset zjistit, co ho všechno čeká za překvapení.

Krátce nato dorazili do domu Fronwieserových v mnichovské měšťanské čtvrti Graggenau. Simon měl od loňska vlastní ordinaci, takže se přestěhovali do většího, několikapatrového domu. Dole v přízemí se nacházela ošetřovna, kde i dnes čekalo hodně návštěvníků. Přímo u dveří postávali pacienti v lehkém chudém oblečení, déšť a zima jim zřejmě nevadily. Většina z nich byli obyčejní lidé, řemeslníci nebo služky, ale byla tu i řada fňukajících, usmrkaných dětí, které matky chovaly v náručí. Simon měl jako lékař dobrou pověst, částečně proto, že se ke všem choval stejně, bez ohledu na to, zda šlo o ševce nebo radního. Mnozí mnichovští patricijové proto raději chodili k dražší konkurenci v nóbl čtvrti Kreuzviertel, kde byli sami mezi sebou.

„Jsem opravdu zvědavá, jestli si tvůj otec najde čas na oběd,“ povzdechla si Magdalena, když procházeli kolem mnoha smrkajících a kašlajících čekajících lidí. Z přízemí vedlo úzké schodiště do obytných prostor. „Teď, když začíná tát, je tu vždycky obzvlášť hodně nemocných. Čert ví, proč tomu tak je! Sám vidíš, co se tu děje.“

Petr uznale přikývl. „Otec to opravdu někam dotáhl.“

„Ano, dotáhl,“ přisvědčila Magdalena tiše. „My všichni…“ Vzpomněla si na dobu, kdy byl Simon chudým synem schongauského lazebníka a ona bezectnou katovou dcerou. Oba vždycky snili o lepším životě. A přesto Magdalenu stále ještě bolelo, že musela opustit svůj domov v Schongau, kde znala každý keř, každý strom i každého člověka.

Otevřela dveře do horních pokojů, které byly zařízeny v novém měšťanském stylu. Vysoké skříně místo objemných, vrzajících truhel, průhledná skla místo tmavých vypuklých skleněných tabulek, všechno působilo světle a přívětivě – a nebylo to tu cítit kouřem a dobytkem z vedlejší stáje jako dříve v Schongau. Někdy se Magdaleně po tom odéru stýskalo. Simon ji často nabádal, aby si najala služebnou, ale Magdaleně se ten nápad nelíbil. I bez pomocnice v domácnosti si připadala, jako by byla v jiném světě. Alespoň kuchyň si zařídila trochu podobně jako doma v Schongau.

Když za ní a Sophií vstoupil Petr, prudce sebou škubl.

„Co to proboha…,“ vykoktal.

„Rád tě zase vidím, starší bratře.“ Paul seděl vedle dědečka kouřícího dýmku u kuchyňského stolu a usmíval se od ucha k uchu. „Nebo bych měl říct menší bratře? Ty ses scvrknul? A co to máš na obličeji za drátěnou věc? Vypadáš jako černokabátník.“

„Ale proč…?“ Petr měl ústa otevřená úžasem. Nakonec se obrátil k matce. „Proč jsi mi to neřekla?“

Magdalena pokrčila rameny a usmála se. „Snažila jsem se, ale tys chtěl jen vědět, kdy si můžeš s otcem promluvit o všech nemocech. A pak jsi odešel se Sophií.“

„Dědeček chce později vzít Paula a mě na lukostřelbu,“ ozvala se Sophia a posadila se Paulovi na klín. „A pak budeme škubat holuby a péct je, a potom…“

„Pročpak jste tady v Mnichově?“ přerušil Petr mladší sestru a obrátil se na Paula. Dosud se nestačil vzpamatovat z údivu. „Stalo se něco? Nějaké neštěstí?“

„Proč to musí být vždycky neštěstí, když člověk navštíví své milé příbuzenstvo?“ zabručel Jakob Kuisl a zhluboka potáhl z dýmky. „Vy se u nás v Schongau neobjevíte, jak je rok dlouhý. No tak jsme prostě přijeli do Mnichova. Není to zase tak daleko. Schongau není u protinožců.“

„Ale skoro,“ ušklíbl se Petr a odložil cestovní vak. „Každopádně jsem rád, že vás zase všechny vidím! Jestli se teď zastaví i teta Barbara s manželem Valentinem, bude rodina opět skoro kompletní.“

„Už jsem to Barbaře dala vědět,“ pronesla Magdalena upjatě. „Ona… se podívá, kdy by si to mohla zařídit.“ Její sestra se s otcem v posledních letech opakovaně hádala. Jakob Kuisl se nikdy nesmířil s tím, že si jeho mladší dcera vzala hudebníka. Jestli vůbec, tak Barbara zaskočí na korbel kvůli svým milovaným synovcům, rozhodně ne kvůli starému nevrlému otci. Magdalena zatleskala. „Udělala jsem pro nás všechny nudle se zelím a mastnou pancettou. Paul si to tak přál.“

„Dal bych si ještě jedno pivo, jestli ti to nevadí. Ta vaše mnichovská břečka vůbec není tak špatná.“ Její otec postrčil po stole prázdný korbel.

Magdalena se mu právě chystala dolít z velkého džbánu, když zaslechla na schodech kroky. Krátce nato vstoupil Simon, vypadal unaveně a udřeně. Když však spatřil svého staršího syna, tvář se mu rozjasnila.

„Petře! Tak brzy jsem tě vůbec nečekal.“

„Chlapec psal, že přijede dnes polední drožkou,“ poznamenala Magdalena. „Ty si na to nevzpomínáš?“

Simon ztěžka dosedl na židli. „Nejspíš jsem na to zapomněl. Není divu, při tolika pacientech tam dole! Vypukla nějaká horečka a přidal se k ní kašel a rýma, které jsou v tomhle ročním období obvyklé… Až budou zvonit dvě hodiny, tak to dole zase pokračuje, je to opravdu blázinec!“

„Můžu ti přece v ordinaci pomoct,“ navrhl Petr.

„Myslel jsem, že se musíš učit na zkoušky?“ Simon se usmál. „Ale jistě, trochu aplikované teorie nemůže uškodit. A nepopírám, že pomoc by se mi skutečně hodila.“

„Beztak jsem se tě chtěl zeptat na pár případů,“ přiznal Petr. „Je opravdu podivuhodné, co ten Harvey napsal o krevním oběhu! A potom další Angličan, ten Richard Lower. Ptám se sám sebe, jestli opravdu krev jiných…“

„Snad bychom se mohli nejdřív najíst, ne?“ zavrčel Paul a výmluvně zvedl džbán. „A myslím, že bych taky potřeboval dolít pivo.“

Kuislovi strávili následujících několik hodin téměř tak, jak byli zvyklí. Pili, hodovali, smáli se a nevyhýbali se ani vášnivým sporům… Magdalena měla dobrý pocit z toho, že rodina zase jednou sedí pohromadě, i když chyběli Georg a Barbara. S tichou melancholií si všimla, jak sklesle se tváří Paul, protože Petr a Simon neustále dávali hlavy dohromady a povídali si o práci. Proč si Simon občas nepromluví is mladším synem? S těmi dvěma to bylo vždycky těžké, byli prostě příliš rozdílní. Ale proboha, vždyť Paul je přece stejně tak Simonův syn jako Petr, i když Paul nevěděl, co je to krevní oběh, a neuměl odříkat každou kost v latině! Magdalena doufala, že si Paul alespoň zase zvykne v Schongau. Když se ho včera ptala na strýce, tetu a malého Jakoubka, byl až nápadně nemluvný.

Jakob Kuisl tu seděl většinu času tiše a houpal na klíně vnučku. Magdalena koutkem oka pozorovala svého mlčenlivého otce. Blížila se mu sedmdesátka, kdysi černé vlasy zešedivěly a zbělely, stejně jako dosud mohutný plnovous. Hákovitý nos mu vyčníval z obličeje ještě víc než dřív, což bylo způsobeno i tím, že Kuislovy tváře už nebyly tak plné jako kdysi. Byl to stále statný muž, ale chyběl mu dřívější oheň. Oči se mu leskly prázdnotou a únavou, i když se čas od času zachmuřeně usmál nebo potáhl z dlouhé dýmky. A pak si Magdalena všimla ještě něčeho: Kuislovi se třásly ruce. Snažil se to skrýt, ale před dcerou to nešlo. Na to ho znala příliš dobře.

„Ještě jsi nám neprozradil, co tě přivádí do Mnichova, otče,“ nadhodila Magdalena, když uklízela špinavé plechové talíře. I tohle byl nový zvyk. Dříve v Schongau obvykle jedli všichni společně z velké litinové pánve. „Mohl jsi nám aspoň předem napsat.“

„Víš, že mi psaní moc nejde,“ zabručel Kuisl. Našátral váček s tabákem a nacpal si novou fajfku. I při tom se mu ruce mírně třásly. „V podstatě jsem to udělal i kvůli Paulovi.“

„Kvůli Paulovi?“ Simon se zamračil a vrhl na syna podezíravý pohled. „Zase jsi něco provedl?“

„S Crescentií a Georgem mu to dlouho nevydrží,“ pokračoval Kuisl. „Jsou teď rodina, mají Jakoba a pravděpodobně brzy bude na cestě další dítě…“

„Ale ty seš učedník svého strýce,“ obrátila se Magdalena na Paula. „Vždycky ses přece chtěl stát katem. Co je na tom špatnýho?“

Paul se zachmuřeně napil piva a otřel si první rašící vousy. „Je to jen špinavá práce, kterou dělám za strýčka. Drhnutí, zametání, odvoz odpadků a mršin z města… Budu moc rád, jestli mě někdy nechá pověsit nějakýho pobudu! A Crescentia je dračice…“

„Je to tvoje přivdaná teta, Paule,“ napomenula ho Magdalena. „Kromě toho je všeobecně známá pravda, že jako učeň nemůžeš hned vykonávat mistrovo řemeslo, ne?“

„Strýc mi nevěří, nikdy mi nevěřil. Můžu otročit ještě spoustu let, ale nikdy mi nedovolí dotknout se katova meče!“ Magdalena si z jeho hlasu všimla, že už vypil víc piva, než je zdrávo. „Vám se to snadno mluví! Dřepíte si na těch svých napudrovaných zadcích tady v tomhle krásném domě. Zato schongauská katovna je smradlavá začazená díra, kde celý den táhne a do toho ten zatracenej spratek vříská den co den…“

„Sakra, už toho mám dost!“ Simon udeřil do stolu. „Celé roky jsme tolerovali tvé eskapády. Vždycky za to můžou ti druzí, nikdy nejseš s ničím spokojený!“

„Oho, teď se spustí starej dobrej kolovrátek, co?“ Paul protočil oči v sloup. „Zklamaný pan otec! Co s tím nadělám, že mě nezajímají léky a latinský bláboly a hokuspokusy. Že nejsem jako on!“ S posledními slovy, která zněla, jako by je pohrdavě vyplivl, kývl na bratra.

Petr si povzdechl a odstrčil od sebe jen zpola vypitý džbánek.

„Paule, co to má znamenat? Pořád musíš jít hlavou proti zdi. Přece nemá smysl, abychom…“

Paul vzteklým pohybem smetl Petrův džbán s pivem ze stolu, takže se tekutina rozstříkla. „Ach, vytřete si všichni těmi svými knihami zadky! Já už ty vaše litanie nemůžu poslouchat!“ Sophia začala kňourat a schovala se pod dědečkovu kazajku. „Teď se chováte tak nóbl,“ posmíval se Paul těžkým hlasem. „Ale nejste o nic lepší než já! Katovy děti, muzikanti, mizernej lazebník… Všichni jste bezectní! My Kuislové zůstáváme bezectní, ať si oblékneme cokoli a mluvíme jakkoli samolibě!“

„Paule, prosím tě…,“ snažila se ho Magdalena uklidnit. Její manžel však okamžitě zasáhl.

„Možná by nám ten mladý muž mohl vysvětlit, co chce vlastně v životě dělat,“ pronesl řezavě. „Bůh nám všem dal na Zemi nějaké místo. Které je to tvoje, Paule? Které je to místo? Třeba pod mostem nebo v ohradě pro ovce? Nebo dokonce na popravišti?“

„Určitě to není místo u tohohle stolu! Právě jsi mi to dal jasně najevo.“ Paul se vrávoravě zvedl a odstrčil židli. „Jdu k tetě Barbaře. Tam je společnost vždycky zábavnější a taky se tam muzicíruje. Vůbec nechápu, proč jsem sem chodil. To jsem taky mohl vědět! Ty ses nezměnil, otče. Seš pořád stejnej ješitnej floutek…“

„Krucinálhergot, tak bude tady klid, nebo ne?“ Jakob Kuisl udeřil dýmkou do stolu tak silně, že se ulomil náustek. Bylo to sice poprvé, co v hádce zvýšil hlas, ale o to razantněji to vyznělo. Sophia mu seskočila z klína a uchýlila se pod matčinu ochranu.

„Ze všech těch hádek a křiku se mi dělá špatně!“ láteřil Kuisl. „Vy blázniví hašteřiví tatrmani!“ Zlomenou fajfkou ukázal na všechny u stolu a třásl se vzteky. „Co vždycky dělalo Kuislovy silnými? Že jsme drželi při sobě za všech okolností, proti všem! Ne sami, ale společně…“ Než pokračoval, zhluboka si odfrkl, zatímco ostatní zahanbeně mlčeli.

„Lidé na nás plivali a třikrát se pokřižovali, když nás potkali. Nepouštěli nás do svých domů, i když jsme pro ně dělali špinavou práci. Ale vadilo nám to? Ne! Protože… protože jsme byli rodina… kmen, který držel při sobě! Zatraceně, kdyby tvůj pradědeček viděl, jak jste se… jak jste… jak…“ Kuisl se zajíkl a tvář mu náhle zpopelavěla.

„Otče, co je to s tebou?“ zvolala Magdalena znepokojeně. Jakob Kuisl křečovitě sevřel prsty okraj stolu. Pokusil se vstát, ale stolička mu podklouzla. Stařec se s hlomozem zhroutil na podlahu.

„Dědečku!“ vykřikla Sophia. „Co je to s dědečkem? Umírá?“

Simon vyskočil. „Pusťte mě k němu!“ Sklonil se k tchánovi a rozepnul mu košili. Kuisl měl u úst pěnu a třásl se po celém těle.

„Obávám se, že je to mrtvice,“ poznamenal Simon a přiložil ucho ke Kuislovu chvějícímu se tělo. „Možná i srdce…“

„No tak něco dělej!“ nabádala ho Magdalena. „Zatraceně, dělej něco, vždyť… seš doktor! My… tady přece nemůžeme jen tak sedět a čekat na to, až… až vypustí duši!“

Paul stál jako solný sloup, zatímco Petr přispěchal otci na pomoc. „Pálenku!“ požádal. „Potřebujeme pálenku! Rychle!“

Magdalena se vrhla k jedné ze skříní. Přehrabovala se v ní, několik džbánů a talířů se převrhlo a rozbilo. Nakonec podala Petrovi hliněnou lahvičku s brandy a ten jí začal potírat dědečkovu mohutnou horní část těla. Každou chvíli se zastavil, přiložil ucho k chlupaté hrudi a poslouchal jeho dýchání. Ostatní mlčeli v napjatém očekávání, jen Sophia tiše plakala. Nakonec se Petr znovu obrátil k matce.

„Už není při vědomí, ale aspoň se zdá, že jeho dech je teď klidnější. Kromě toho…“ Vyměnili si se Simonem ustaraný pohled.

„Co se děje?“ vydechla Magdalena. „On… on umírá? Prosím, povězte mi pravdu! Je to… můj otec zemře?“

„To je všechno, co my lékaři můžeme udělat,“ vysvětlil Simon Magdaleně a smutně se na ni podíval. „Jediné, co teď ještě může pomoct, je modlit se. Tvůj otec je v Božích rukou.“

Když se Magdalena a Simon té noci konečně uložili k odpočinku, nic už nebylo takové jako ráno. Po té strašlivé události Simon zamkl svou ordinaci a poslal reptající pacienty domů. Na vášnivou hádku mezi Paulem a jeho otcem se alespoň dočasně zapomnělo. Z Paulova výrazu se dalo vyčíst, jak moc ho trápí, že právě jeho výbuch hněvu předcházel dědečkovu kolapsu. Celé hodiny spolu všichni jen tiše mluvili, pokud tedy vůbec něco řekli. Magdalena si připadala jako na pohřbu. Přitom její otec pořád ještě žil!

Petr a Paul se dělili o jednu postel, stejně jako dříve, a Sophia trvala na tom, že bude spát v pokoji se svými staršími bratry. Jakob Kuisl ležel přes noc v komoře. Dveře nechali otevřené, aby slyšeli jeho dech. Pokaždé, když se na chvíli zastavil, se Magdalena obávala, že je to možná jeho poslední výdech. Když předtím její otec ze spaní zamručel, znělo to, jako by sám pro sebe vyslovil jméno své milované ženy Anny Marie, která zemřela před mnoha lety. Nato Kuisl se sténáním a sípáním vyslovil další jméno, Magdalena mu zřetelně neporozuměla. Bylo to vůbec nějaké jméno?

Znělo to spíš jako kletba.

Magdalena věděla, že otec má tuhý kořínek. Ale ani on už nebyl nejmladší. Mnozí v jeho věku dávno odešli k Pánu. Smrt si brala své oběti různými způsoby, po horečce, ošklivém kašli, kvůli infikovaným zubům, po těžkém průjmu, po krvácení či prostě jen kvůli bolavému prstu. Někteří nemocní uvadali jako květiny bez vody, jejich svaly prostě chřadly, nikdo nevěděl proč. Nebo zemřeli, protože jim přestalo tlouct srdce, ze dne na den. Zvláště staří lidé často padli jako skácené stromy, přímo uprostřed života, říkalo se tomu mrtvice. Někteří přežili, ale často zůstali ochrnutí nebo už nemohli mluvit. Magdalena nevěděla, která představa je horší: že otec zemře, nebo že bude do konce života upoután na lůžko. Kdo by se o něj postaral? Georg asi těžko. Snad jeho mladá, hašteřivá manželka Crescentia, která neměla otce ráda ani jako zdravého? Magdalenu už jenom při takové představě zamrazilo.

A když zůstane s námi v Mnichově? Pak bych se o něj starala já, den co den…

Simon jako by vycítil, že to v ní pracuje. Přisunul se pod tlustou péřovou přikrývkou k Magdaleně blíž a pevně ji objal. Byla zima, uhlíky v kachlových kamnech dávno vyhasly. Venku kapal déšť ze střechy na ulici.

„Tvůj otec je silný,“ utěšoval ji Simon tiše. „Ten se smrti jen tak snadno nepoddá. Předtím jsme spolu s Petrem za ním znovu zašli. Teď už klidně spí, srdce mu tluče pravidelně. Znám mnoho pacientů, kteří se po takovém záchvatu uzdravili.“

„Všichni jsme věděli, že ten den jednou přijde,“ zamumlala Magdalena. „Ale já jsem si vždycky myslela, že otec je… že je…“

„Nesmrtelný? Protože je tak velký a silný? Protože je to tvůj otec? Nikdo není nesmrtelný, Magdaleno, nikdo! To přece víš. Pán Bůh nám všem dává jen určitý čas tady na zemi, než vstoupíme na onen svět.“

„Ale ty seš přece lékař! K čemu je všechno to studium, když nakonec záleží jen na Bohu, jestli někdo bude žít, nebo trpět, chřadnout a umírat? Tvůj tchán leží támhle naproti a ty mu nemůžeš pomoct. V podstatě ani nevíš, co mu je. Co… co seš to za mastičkáře!“ Posledních slov litovala hned, jakmile je vyslovila.

„Magdaleno, poslouchej.“ Simon se jí teď v přítmí podíval přímo do očí. „Nejsem čaroděj ani Bůh. My lékaři jsme stále na samém začátku. Ale věci se vyvíjejí! Jen za posledních pár let jsem přečetl tolik nových medicínských děl, naučil se tolik nových věcí! Kdoví, kde budeme za sto let? Za dvě stě…?“

„To teď mému otci nepomůže,“ opáčila hořce. „Alespoň už víme, proč přijel do Mnichova. Třesou se mu ruce, viděl jsi to? Ví, že je starej a nemocnej. Chtěl být se svou rodinou.“

„Asi máš pravdu.“ Simon ji políbil. „Nemůžu ti nic slíbit, Magdaleno. Můžu jen udělat, co je v mých silách. Mohli bychom zkusit hloh. Už staří řečtí lékaři ho doporučovali, posiluje srdce. Nebudu tvému otci pouštět žilou jako mnozí jiní. Už tak je slabý. Potřebuje si odpočinout, prostě chvíli nic nedělat.“ Její manžel si zhluboka povzdechl. „Jak znám tvýho otce, bude pro něj právě tohle největší výzva. A pro nás taky.“

„Co když zůstane ochrnutý? Bude celý boží den jen ležet v posteli a nadávat a proklínat…“

Vypadalo to, že to její otec pochopil jako výzvu, protože ze sousední místnosti se ozval kašel a chropot – a pak náhle tichý šepot. Magdalena se polekaně vztyčila.

„Otče?“

„Já… mám žízeň, krucinál…,“ zazněl slabý, ale důvěrně známý hlas. „Kdy mi někdo přinese pivo? A potřebuju taky nočník. Zatraceně! Mám snad čurat do postele?“ Něco zadrnčelo a zacinkalo.

„No vidíš, to je znamení života.“ Simon se pousmál. „Máš pravdu. Tvůj otec už zase může nadávat a klít. To je dobrá zpráva, jestli se mě ptáš. Z láteření čerpá svou sílu.“

Magdalena nevěděla, kdy ji naposledy takhle rozradostnilo, když slyšela otce klít. Vykročila za ním v noční košili a se svíčkou v ruce. Jakob Kuisl visel po straně z postele a vyhrnula se mu košile. Zřejmě se snažil vytáhnout zpod postele nočník, a při tom ho rozbil.

„Zatracenej krám,“ zabručel. „Ještě že nebyl plný…“ Vzhlédl. Když spatřil Magdalenu, objevil se mu zničehonic na obličeji smutný a zasmušilý výraz. Zdálo se, že chce něco říct, ale nakonec se místo toho jenom usmál. Byl to hřejivý, dobrotivý úsměv, který často neukazoval.

„Moje velká holka,“ zašeptal. „Dříve jsi často v noční košili chodila za mnou a matkou do postele, protože ses v noci bála. Měla jsi strach snad ze všeho! Z čarodějek, zlých strašidel i z toho, že ti některý z mých oběšenců zaklepe na okno. Často jsem tě ve spánku choval a houpal v náručí…“

Hluboce se k němu předklonila. „Jak se cítíš, otče?“

„No jak asi? Bolí mě hlava a mám žízeň jako trám.“ Zamrkal na ni. „Takže vlastně stejně, jako když jsem celou noc proseděl v Koruně v Schongau.“ Oči se mu zakalily. „Co se… co se u všech rohatých… vlastně stalo? Kde…“ Poté přikývl, jako by mu to najednou došlo. „Zase mě trochu kleplo, co?“

„Myslíte mrtvici? Měl jste tedy něco takového už častěji?“ ozval se Simon, který s Petrem, Paulem a malou Sophií vstoupil do komory. Hluk probudil všechny v domě. Simon zavrtěl hlavou. „Hergot, proč jste mi to neřekl už dříve?“

„Co by to asi tak změnilo?“ zavrčel Kuisl a napřímil se. „Vy mastičkáři proti tomu beztak nic nezmůžete.“

Magdalena ho jemně zatlačila zpátky do postele.

„Všichni děláte, jako by udeřila moje poslední hodinka.“ Jakob Kuisl klouzal pohledem od jednoho ke druhému a najednou se usmál, což se mu ale zrovna moc nepovedlo. V příliš malé noční košili, která mu navíc sklouzla z ramen, a se šedivými rozcuchanými vlasy vypadal jako nějaký strašák.

„No, aspoň ta moje mrtvička vedla k tomu, že jste se zase usmířili. A teď bych si rád dal teplé pivo, jestli nemáte nic proti.“

2

V zámeckém parku Nymphenburg

u Mnichova, o tři dny později

Jelen stál na mýtině jako očarovaný, jako by ho nějaká zlá víla okouzlila neblahým zaklínadlem. Zvedl hlavu a hnědá srst nápadně kontrastovala s bělostným sněhem, který byl posetý prvními zelenými travnatými ostrůvky. Za zvířetem se vypínaly stromy jako němí svědkové. Vypadalo to, jako by se na okamžik zastavil čas, nebylo slyšet ani sebetišší zvuk. Poté mýtinou otřáslo nenadálé prásknutí. Vřískající ptáci vyplašeně vzlétli a jelen padl na zem jako poražený strom.

„Šestnácterák! Dostal jsem prvního šestnácteráka, prvním výstřelem! Ha, jen ať si někdo zkusí mě napodobit!“

Max vyskočil zpoza keře a zvedl mušketu nad hlavu jako trofej. Byla to nejmodernější puška s kolečkovým zámkem, se stříbrným kováním zobrazujícím různé erotické výjevy. Pažba byla vyrobena z italského ořešáku, z hlavně stoupaly do zatažené ledově šedé březnové oblohy výpary střelného prachu. Kurfiřt se ohlédl za sebe, kde se Petr stále ještě krčil v křoví.

„Tak pojď a podívej se na to!“ Max se ušklíbl. „Nebo se snad bojíš mrtvého jelena?“

Petr váhavě předstoupil. Neměl rád lov takzvané spárkaté zvěře. Byl rozdíl, jestli lovec střílel zvířata, aby nakrmil svou rodinu nebo vesnici, nebo zda se šlechtici proháněli po lesích jen tak pro radost a hledali obzvlášť prestižní kořist. Medvědi se už dávno vyskytovali jen v neprostupných lesích a v horách a velkých jelenů také stále ubývalo. Knížata proto nechávala zvířata speciálně chovat a vypouštět ve svých lesích a parcích – a pak po nich střílela jako po terčích. I nyní, na začátku března, kdy vlastně měla být doba hájení, ohlašovaly lovecké rohy halali, někdy dokonce v oborách nebo honitbách, kde pak byla krásná zvířata uštvána k smrti.

„Opravdu nádherný exemplář.“ Max uznale kývl hlavou a zvedl jelenovi hlavu za majestátní paroží do výše. Oči zvířete se prázdně leskly, z tlamy mu vytékala tmavá krev. „Dlouho se přede mnou skrýval. Člověk by tomu v tak malém parku ani nevěřil.“

Nacházeli se v zámeckém parku letního sídla Wittelsbachů, nedaleko od bran Mnichova. Matka Maxe Emanuela, piemontská princezna Henriette Adelaide, dostala tento park od svého manžela jako dar na oslavu narození následníka trůnu. Max jej na matčinu památku pojmenoval „Borgo delle Ninfe“, Nymphenburg. Bylo to vskutku pohádkové místo s dosud nedokončeným zámkem, rybníky, labyrinty ze živého plotu, kouzelnými mýtinami a lesy. Petr tu byl s Maxem už několikrát na projížďce a lovu, ale vždycky se tomu vzpíral. Ale k čemu bylo veškeré zdráhání, když člověku, přesto, že to byl domnělý přítel, vydal rozkaz osobně bavorský kurfiřt?

Teprve dnes ráno dorazil do domu jeho rodičů posel s oficiálním pozváním na lov. Ale Petr už v Ingolstadtu obdržel zapečetěný dopis, který mu výslovně nařizoval dostavit se do Mnichova. Rodičům se o tom zatím nezmínil ani slovem, zčásti proto, že měli momentálně jiné starosti s nemocným dědečkem. A Petr stále ještě neznal důvod své přítomnosti v Mnichově, kam ho Max povolal.

Tušil však, že nejde jen o hon v zámeckém parku.

„Pojď, pomoz mi vyvrhnout tu mršinu.“ Max pokynul Petrovi, aby přistoupil. Lovecká společnost a vojáci, kteří je předtím doprovázeli, zůstali na Maxův rozkaz vzadu. Kurfiřt chtěl být zřejmě s Petrem o samotě. Max Emanuel měl na sobě jako vždy modrou vycpanou kazajku, která se stala jeho poznávacím znamením, elegantní lovecký kabátec, kožené boty a rukavice z jemné telecí kůže. Tentokrát se obešel bez alonžové paruky, která se na bavorském dvoře stala zvykem a díky níž vypadal mnohem mladší. V očích se mu zračilo uličnictví, které si Petr pamatoval ještě z dřívějška.

Max už dosáhl plnoletosti a od loňského roku se stal bavorským kurfiřtem. To z něj činilo jednoho z nejmocnějších panovníků v Německé říši, ba v celé Evropě. Málokdo věděl, že se s knížetem přátelí prostý měšťanský studiosus, navíc vnuk bezectného kata.

Petr si bezděčně vzpomněl na to, co mu teprve před několika dny řekla matka.

Není to tvůj přítel, Petře! Kníže nikdy nemůže být tvým přítelem…

Petr a Max se znali od dětství. Od té doby, co Petr studoval v Ingolstadtu, se vídali jen zřídka; pak spolu obvykle hráli šachy v mnichovské Rezidenci. Max miloval šachy nadevše! Hrál s lidmi jako se šachovými figurkami a nakonec vždycky jako král vyhrál.

„Co se děje? Stojíš tam, jako bys zapustil kořeny!“ Kurfiřt se na Petra netrpělivě podíval a podal mu dlouhý lovecký nůž. „Studuješ medicínu. Měl bys vědět, jak vyvrhnout mrtvého jelena. Jen se předveď!“

„Promiň.“ Petr přistoupil blíž a vzal si nůž. „Já… jen jsem myslel na dědečka.“

„Na toho starého bručouna ze Schongau?“ Max provedl první řez. Jedním plynulým pohybem nože podélně rozřízl břišní stěnu zvířete. Střeva se vyvalila ven a v chladu se pařila. „Co je s ním?“ Max se Petra nikdy nezeptal, čím se živí jeho dědeček, strýc nebo mladší bratr. Petr ale tušil, že to kurfiřt stejně ví. Nejspíš toho věděl o Kuislových mnohem víc, než bylo Petrovi milé.

„Navštívil nás tady v Mnichově a náhle vážně onemocněl. Asi to byla mrtvice.“ Petr pokrčil rameny. „Od té doby se zase trochu zotavil, ale…“

„Tak to si už nemusíš dělat starosti. Pojď, raději mi pomoz vyříznout játra. Kulka je neroztrhla, a to je nejlepší kousek, jak ví každý lovec.“

Petr si povzdechl. Mluvit o rodině s Maxem nemělo smysl. A dědeček se opravdu cítil zase lépe. Levou ruku měl stále trochu necitlivou a nemohl pohnout malíčkem. Ale jinak starý kat přežil záchvat překvapivě dobře. Přesto mu Petrův otec nařídil, aby zůstal v posteli, což starý muž přijal jen s velkým hartusením a spíláním. Několikrát už vstal a odešel do kuchyně pro korbel piva. Zrovna včera mu dcera zabránila opustit dům a jít do hostince v Au. Dalo by se říct, že zase na tom byl skoro jako dřív.

Přesto si rodina dělala starosti. Společně se rozhodli, že dědeček s Paulem zůstanou nějakou dobu v Mnichově na pozorování. Alespoň že už nedošlo k žádným dalším hádkám s Paulem…

„To jsou ale krásná játra! Víš, že staří Řekové věřili, že jsou sídlem duše? Když játra jíme, nasáváme tím sílu toho nádherného živočicha.“ Max vylovil z břišní dutiny ještě teplý orgán, ze kterého stoupala pára, a odřízl dva tenké proužky, z nichž jeden podal Petrovi. „Tumáš, jez! Tohle z tebe udělá muže.“

Kurfiřt se na něj zkoumavě podíval a Petr protočil oči. Tohle byla další z Maxových typických zkoušek odvahy, jako by jim oběma bylo pořád deset! Petr se rozhodl, že na zkoušku přistoupí. Spěšně si strčil játra do úst a znechuceně tu krvavou věc spolkl. Max krátce zaváhal a pak ho napodobil. Vzápětí se ušklíbl.

„Brr, to má ale odpornou chuť!“ Mladý kurfiřt se zasmál a utřel si zakrvácená ústa. „Měl bys vidět svůj obličej!“

„A ty svůj,“ odpověděl Petr. Zakuckal se a odkašlal si, načež se Max hlasitěji rozesmál.

V takových chvílích byli opravdu přátelé. Později u dvora bude Petr Maxe opět oslovovat „Jeho kurfiřtská Excelence“ a Max s ním bude jednat jako s každým jiným sluhou.

Kurfiřt zarazil nůž do nedalekého pařezu a smích mu zcela náhle zmizel z tváře.

„Musím s tebou něco probrat. Potřebuji, abys mi prokázal malou laskavost.“

Takže teď na to konečně došlo, pomyslel si Petr, to je ten důvod, proč mě povolal do Mnichova. Jako už tolikrát… Přátelská chvilka skončila stejně rychle, jako se objevila.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se Petr. Snažil se nedat na sobě znát zklamání. „Jestli mám s tebou chodit na lov častěji…“

„Chystám se vykonat pouť,“ přerušil ho Max, „do Altöttingu. Možná jsi už o tom slyšel.“

Petr váhavě přikývl. Ostatně i on se v dalekém Ingolstadtu doslechl, že bavorský kurfiřt se chystá na pouť do Altöttingu. Na rozdíl od svého zesnulého otce se Max nevyznačoval přílišnou zbožností, ale bylo zcela běžné, že bavorský panovník čas od času do Altöttingu cestoval. Městečko vzdálené dobrých šedesát mil východně od Mnichova bylo považováno za nejposvátnější místo Bavorska. K altöttingské Milostné kapli lidé putovali i z velké dálky. V altöttingském kolegiátním kostele byl pohřben velký generál Tilly, jehož srdce spočívalo v urně v kapli, stejně jako srdce Maxova dědečka, kurfiřta Maxmiliána, a jeho manželky. Takzvaná Černá Madona, starobylá černá dřevěná socha Panny Marie, již vykonala mnoho zázraků.

„Vyhovím tím mimochodem významnému pozvání,“ vysvětlil Max nenuceně. Malým hedvábným hadříkem si otřel ještě mírně zakrvácená ústa. „Bude tam i německý císař. Napsal mi dopis a požádal mě o toto setkání. Budeme se společně modlit k Černé Madoně.“

„Německý císař… v Altöttingu…?“ Petra to ohromilo tak, že se mu nedostávalo slov. Tento důležitý detail mu skutečně unikl. Učení mu v posledních týdnech zabralo tolik času, že žil zcela ve svém vlastním světě. Teď mu bylo okamžitě jasné, že setkání dvou tak mocných panovníků nemůže být pouhou zbožnou poutní cestou. Pro Maxe bylo všechno v životě hrou o moc, zřejmě i vykonání této pouti. Petr se na okamžik zamyslel.

„Turci,“ řekl nakonec.

„Chapeau. Klobouk dolů.“ Max se pousmál. „Ty prostě neumíš jenom hrát šachy, ale víš něco i o politice.“

„To nebylo tak těžké uhodnout,“ odpověděl Petr a pokrčil rameny. Turci, jejichž říše sahala od daleké Arábie až po Uhry, totiž opravdu představovali pro Německou říši velké nebezpečí. Vídeň, hlavní město císařských Habsburků, nebyla daleko od jejich sféry vlivu. Dohoda o příměří se sultánem právě vypršela, takže nová válka byla zřejmě jen otázkou času. Západní Evropa s hrůzou vzpomínala na to, že Turci už jednou, před půldruhým stoletím, stáli před branami Vídně. Spojenectví křesťanských panovníků bylo nezbytně nutné.

Max vstal a nahrnul sníh na jelení vnitřnosti, z nichž se ještě kouřilo. „Německý císař Leopold bojuje na dvou frontách,“ připomněl a ani při tom nezvedl oči od své práce. „Na východě Turci a na západě francouzský král, který chtivě pošilhává po Německé říši.“ Max vztekle udupal krví potřísněný sníh vysokými botami a v hlase se mu objevil řezavý podtón. „Císař je slabý, potřebuje silné spojence do Svaté aliance!“

„A ty budeš takový spolubojovník v té… Svaté alianci,“ dovtípil se Petr. Nebylo pro něho nijak snadné použít slovo „svatý“ ve spojení s Maxovými mocenskými plány.

„Možná.“ Max se usmál a otočil se k příteli. „To záleží pouze a jedině na ceně – a ta s každým dnem narůstá. J’augmente la mise!“

Petr tušil, co Max myslí tím, že zvyšuje sázku. Mladý bavorský kurfiřt hrál stejně jako v šachové partii i v politice velmi riskantně, měnil taktické postupy a obětoval důležité figury. V Altöttingu se znovu rozdají karty ve hře o moc.

„Vidím, že jako novopečený bavorský panovník neztrácíš zbůhdarma čas,“ ocenil to Petr neutrálním hlasem. „Nerozumím jen tomu, co s tím vším mám společného já.“

Max přistoupil k mršině jelena a vytáhl mimořádně dlouhý nůž. Poté uchopil hlavu zvířete a začal ji odřezávat stejnými pohyby, jako kdyby držel pilu. „S touto Svatou aliancí Altötting vejde do dějin,“ objasnil, aniž by přitom přerušil svou krvavou činnost. „To vědí Turci i Francouzi. Bude tam proto spousta očí a uší…“

„Domníváš se, že zahraniční agenti v Altöttingu…,“ začal Petr.

„No jistě,“ přerušil ho Max. Otočil hlavu jelena tak razantně, až to zapraštělo. „Všichni budou chtít vědět, co tam projednáváme. Možná se dokonce pokusí Alianci sabotovat. Takže i já potřebuji oko a ucho…“

Petr vytušil, že by mohl zle pochodit. „Ty… nechceš snad naznačit, že ti mám posloužit jako agent? Maxi, prosím! Na to máš přece hodně lepších a zkušenějších mužů.“

„Těm ale nemohu důvěřovat. Teprve před několika dny jsme odhalili francouzského špiona, byl to voják mé osobní stráže. Na skřipci se přiznal a bohužel v mučírně i zemřel, než stačil všechno vylíčit. Musím být velmi opatrný…“

Teprve nyní si Petr všiml, že v lese panuje podezřelé ticho. Rozhlédl se. Park byl liduprázdný, jízdní stráž velmi daleko, nebylo dokonce slyšet ani hlasy ptáků. Už se stmívalo, na mýtinu se snášely ledové cáry mlhy. Petra zamrazilo.

„Potřebuji někoho nenápadného,“ upřesnil Max tiše, ale naprosto jednoznačně. „Někoho jako jsi ty.“ Zvedl odříznutou jelení hlavu do výšky a zkontroloval konce paroží. „Takže vykonáš zbožnou cestu jako prostý poutník a budeš poslouchat za mě. Nic víc, ale ani nic míň.“ Pokrčil rameny. „Mám samozřejmě i jiné schopné muže, kteří to pro mě rovněž udělají. Jsou to agenti, kteří byli vyškoleni speciálně pro tento účel. Ty ale budeš můj trumf, protože nikdo o tom nebude vědět.“ Uličnicky na Petra zamrkal. „Kurfiřtův osobní agent! Tak co tomu říkáš?“

„To… je jistě velká čest,“ začal Petr váhavě. „Ale musím se vrátit na ingolstadtskou univerzitu. Můj profesor…“

„Tvůj profesor… blablabla! To všechno můžeš dohnat. Chytrá hlavička jako ty to dokáže levou zadní!“

„A to ještě není všechno,“ pokračoval Petr a stále zoufaleji se snažil najít nějaké východisko. „Už jsem ti přece dříve řekl, že mám těžce nemocného dědečka. On mě potřebuje! Otec musí dál pracovat ve své ordinaci, je… je tam spousta povinností, i pro mě. A navíc ještě přijel ze Schongau na návštěvu můj bratr Paul…“ Petr se zajíkl, když si sám uvědomil, že tohle všechno v žádném případě nestačí na to, aby odmítl kurfiřtovo přání. Kupodivu to ale vypadalo, jako by se Max náhle zarazil a zamyslel se.

„Tvůj bratr přijel na návštěvu, zajímavé, hm…“ Mladý kurfiřt roztržitě odřízl několik krvavých šlach, které visely dole na krku z jelení hlavy. „A dědeček onemocněl…“ Na chvíli se odmlčel a poté energicky přikývl. „No, tím lépe.“

„Tím lépe? Co… co tím myslíš?“ zeptal se zmateně Petr.

„Mám nápad. Skvělý nápad!“ Max se široce usmál. „Tvůj otec má pověst dobrého lékaře, jak jsem se doslechl. A stará se i o prosté lidi, služebnictvo, vojáky, dokonce o lidi zbavené cti…“

„Co má moje poslání společného s otcem?“ zeptal se Petr, který nyní stále méně chápal, co Max zamýšlí.

„No, není toho zrovna málo.“ Max se rozmáchl a posadil jelení hlavu na nedaleký pařez. Vrhl na Petra vážný a přísný pohled, jakékoli čtveráctví mu z očí rázem zmizelo. „Alors, écoute, mon ami! Pozorně mě poslouchej.“

Když Petr o několik hodin později stanul před dveřmi rodičovského domu, trochu zaváhal, než zaklepal.

Po lovu se s Maxem nechal odvézt kočárem do mnichovské Rezidence, kde mu kurfiřt vysvětlil některé důležité detaily. Především však Petrovi sdělil, pod jakým krytím budou všichni společně cestovat do Altöttingu. Petr se otřásl jako po noční můře, ale zlý sen byl tentokrát skutečnost.

Sakra, do čeho jsem se to namočil! Já i všichni ostatní…

Petrovi ze všech těch informací stále ještě hučelo v hlavě. Ale v podstatě pozorně neposlouchal. Místo toho se proklínal za to, že se vůbec zmínil o své rodině. Teď už bylo pozdě. Kurfiřtův příkaz zněl jasně, stejně jako pokyn, aby skutečný důvod cesty zůstal utajen.

Své rodině neřekneš ani slovo! To byla Maxova slova. Nemusel mu ani přehnaně vyhrožovat, Petr moc dobře věděl, že s jeho přítelem není radno si zahrávat.

Krátce po prvním váhavém zaklepání se otevřely dveře a před ním stála matka v zástěře a se založenýma rukama. Zlostně na něj pohlédla.

„Věděl jsi to, viď?“ zaprskala. „Nebo jste to, ty a tvůj takzvaný přítel, upekli až u koroptve a malvazu v mnichovské Rezidenci? To ses ani na chvíli nezamyslel, co to znamená pro tvou rodinu?“

„O… o čem to mluvíš?“ hlesl Petr zaraženě. Přesto už tušil, co tím matka myslí. Max ho zřejmě předběhl.

„Právě tu byl posel a přinesl otci dopis,“ pokračovala matka rozrušeně. „Psaní od samotného kurfiřta!“ Ukázala nahoru po schodech. „Ten chudák ani neví, jak se mu dostalo takové cti. Hlavně se mi nesnaž namluvit, že to s tebou nemá nic společnýho!“

Petr si povzdechl a odzbrojujícím způsobem zvedl ruce. „Ano, má. Možná jsem trochu moc básnil o tátových lékařských schopnostech. Na Maxe to udělalo docela dojem. Ale aby hned zašel tak daleko…“ Zmlkl a v rozpacích se zahleděl na podlahu. Petr celou cestu sem přemýšlel, jak dál. Samotného ho udivilo, jak rychle mu lež přešla přes rty, a to navíc i vůči matce.

Možná nakonec vůbec nebudu tak špatný agent, pomyslel si.

Nahoře v obývacím pokoji seděli u stolu osvětleného svíčkami otec a bratr Paul. Dědeček se Sophií už zřejmě šli spát. Petr viděl, že otec drží v rukou zmačkaný dopis z nejjemnějšího papíru, který už zřejmě několikrát četl. Skvěla se na něm velká červená pečeť.

Pečeť kurfiřta.

„Kurfiřtský dvorní medikus, povolaný na pouť do Altöttingu,“ přečetl právě Simon. Vzhlédl, když do místnosti vstoupil Petr s Magdalenou. „Přiznávám, že jsem takové jmenování nečekal.“

„To nikdo z nás!“ vyštěkla Magdalena a vrhla na Petra zlý pohled. „Zvlášť nikdo nečekal, že my všichni máme doprovázet otce do Altöttingu. Tak to totiž stojí v dopise. Jak si to představuješ? Teď, když je na tom dědeček tak špatně? A jaký to má vůbec smysl?“ Ztišila hlas, nejspíš proto, aby nevzbudila Sophii a dědečka. Ale její hněv dosud nepominul. „Simon odsud nemůže odejít, to víš až příliš dobře!“ zasyčela. „Jeho pacienti ho potřebujou, stejně jako jeho tchán. A sice tady, ne v Altöttingu! Kurfiřt má přece má svého osobního lékaře, ne?“

„Ehm, to jsem Maxovi taky připomněl,“ zamumlal Petr a postavil se před stůl se skloněnou hlavou jako obžalovaný. „Ale on byl neoblomný. Max cestuje s velkým doprovodem, je to přes čtyři sta lidí. Proto potřebuje dvorního lékaře přímo na místě. Domnívá se, že jeho vlastní osobní lékař je na tu cestu příliš starý…“ Petr nasucho polkl. „Když jsem se Maxovi zmínil o nemocném dědečkovi, navrhl, abychom všichni doprovodili otce. Takže to byl v podstatě spíš rozkaz…“

„To je ten tvůj milý Max!“ Paul protočil oči. „Věděl jsem, že tvoje přátelství s kurfiřtem nás zase dostane jen do velkých problémů!“

Petr zatajil, že Max se předtím během jejich rozhovoru obzvlášť zajímal o jeho bratra Paula. Ale možná se mu to jen zdálo.

„Proboha, co si teď počneme?“ znovu zaprotestovala Magdalena. „Simon přece nemůže jen tak zavřít svou zdejší ordinaci! Co by se pak stalo se všemi těmi nemocnými? Jsou to chudáci, kteří si nemohou dovolit doktora Malachiase Geigera v Sendlinger Straße, nebo dokonce ty načančaný mastičkáře naproti ve čtvrti Kreuzviertel. Kromě toho nemůžeme jen tak jednoduše vzít s sebou i dědečka. Vždyť je nemocnej!“

„No, dneska už tak churavě nevypadal,“ namítl Simon. Stále držel v rukou kurfiřtův dopis, opatrně jako vzácný obraz. „Nechtěl jíst ovesnou kaši a místo toho se hlasitě dožadoval pečených vepřových kolen.“ Petrovi neuniklo, že otci kurfiřtovo jmenování lichotí. Viditelně zápasil sám se sebou.

„Přesto otce nemůžeme vzít s sebou,“ trvala Magdalena na svém.

„A co kdybychom ho prozatím nechali u tvé sestry…,“ navrhl Simon.

„Na to zapomeň!“ Magdalena zavrtěla hlavou. „Barbara se o otce starala celá léta v Schongau, vlastně od té doby, co nám zemřela matka. Ti dva spolu nikdy nevycházeli. Kromě toho mi Barbara zrovna včera řekla, že v březnu budou s manželem Valentinem zase na cestách po jarmarcích v okolí Mnichova. Pro muzikanty začíná rok jako vždycky karnevalem.“

„A když to prostě odmítneme?“ Paul si vzdorovitě založil ruce před širokou hrudí. „Přece nás ten paňáca v paruce nemůže nutit, abysme jeli do Altöttingu.“

„Ten paňáca v paruce je kurfiřt, Paule,“ napomenula ho matka. „Nemůže nás sice uvrhnout do řetězů, ale může nám ďábelsky ztížit život. Jen si vzpomeň na naše nabytí domovského práva tady v Mnichově a otcovo místo v cechu mnichovských lékařů…“ Magdalena se podívala na svého manžela. „Zatím nikdo neví, že seš zeť bezectnýho schongauskýho kata. Kdyby to vyšlo najevo…“

„Myslím, že on to už ví,“ prohodil Petr tiše.

Všechny oči se k němu naráz otočily. „Co to říkáš?“ zeptal se jeho otec. „Myslíš, že kurfiřt ví, že jsme…“

Petr přikývl. „Několikrát už něco takového naznačil. Navenek se zdá, že se o mou rodinu nezajímá, ale obávám se, že pravdou je pravý opak.“

„No, když máš takovýho přítele, tak už opravdu nepotřebuješ žádný nepřátele.“ Paul to ze sebe vychrlil s neskrývaným pohrdáním. „Vždycky jsem věděl, že je to prolhanej, intrikánskej šmejd, od samýho začátku! A ty s ním hraješ šachy a piješ dobré víno. Kde vlastně bydlíš, Petře? Tady v domě svých rodičů, nebo spíš v mnichovské Rezidenci se svými lidmi?“

Petr na bratrovu provokaci nereagoval. „Tohle přátelství jsem si nevybral,“ poznamenal místo toho. „A Max dokáže být i jiný. Přátelský, laskavý…“

„Prostě jak se mu to hodí,“ shrnula matka trpce.

Petr zvedl ruce. „Každopádně je to moudrý vládce, který to nejspíš dotáhne daleko, možná až na německého císaře. Zkuste někdy posoudit, co nám moje přátelství s ním může přinést! A to, že otec bude působit jako dvorní medikus v Altöttingu, také přece není k zahození.“

„No, kolegové zezelenají závistí,“ uznal Simon s náznakem úsměvu. „To je asi pravda. Taková příležitost se už nikdy nenaskytne. Ale stejně nemůžeme vzít nemocného dědečka do Altöttingu…“

„Samozřejmě že můžete,“ ozval se bručivý hlas od dveří do kuchyně. Jakob Kuisl tam stál v noční košili, ale vzpřímený, se širokými rameny a zachmuřeným pohledem.

„Otče!“ Magdalena vyskočila. „Prosím tě, radši si zase lehni. Teď není vhodný čas…“

„Panebože, on je zase čas na odpočinek!“

Hlas Jakoba Kuisla zněl jako bouře zuřící nad střechou. Napřímil se v celé své majestátní výšce.

„Už mám toho tyjátru opravdu plný zuby! Nejsem uslintanej stařec ani dítě, pořád ještě jsem hlavou tohoto rodu! Kde je úcta k věku, co? Už tři zatracený dny musím jíst ovesnou kaši, z kuchyně si tahám pivo jako šestiletej kluk a pořád kolem mě chodíte s pohřebním výrazem, jako bych byl na vlastním funusu. Ale já jsem pořád ještě naživu, zatraceně! A proto vám teď jasně říkám, že půjdeme do Altöttingu, všichni společně!“ Kuisl se zhluboka nadechl. „Nemusíme jít celou cestu pěšky, milosrdný Bůh se nad námi smiluje. A kromě toho mám hned teď chuť na pivo a studenou vepřovou pečeni s ostrým křenem. A ať už na mě nikdo nechodí s ovesnou kaší! Utopím ho v hrnci vařícího mléka, je to jasný?“

Petr si nepamatoval, kdy naposledy měl dědeček tak dlouhý proslov. Všichni u stolu byli u vytržení. Právě když si Simon odkašlal, objevila se za starým katem Sophia. Rozespale se držela cípu dědečkovy noční košile a vydatně zívala.

Všechny oči se rázem obrátily k Petrovi, který cítil, jak se červená.

***

Table of Contents

Prolog

1

2