Toulavé boty

Josef Kouba

Vydání první 2024

© Josef Kouba

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-169-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-170-4 (mobi verze)

Obsah

Místo doslovu: Pepa Kouba, naše chlouba

Římov – teta Anna – život není peříčko

Holubáři– příběh dvou kluků

Zázraky se dějí – příběh učně Josefa

Fialka – děvče, na které se nezapomíná

Kráska – marná byla touha

Malá vzpomínka na populární sobotní taneční čaje

Tramp Bohouš, alias Čort – “přátelská” známost

Jak jsem si zasloužil máslovku – vojenské cvičení

Brigáda na Luční boudě

Krb – Jak jsem stavěl past na ženy

Příležitost svádí – soukromé podnikání

Poslední naděje – zkrocení zlého koně

O pejscích a lidech – Ajax

Lucky – můj psí kamarád

Pejsek – příběh se šťastným koncem

Norina – má láska

Roby – náš první pejsek

Kam čert nemůže, nastrčí ženskou

Na západ je cesta trnitá – příběh nás emigrantů

Jak jsem potkal medvědy

Trapas

Viktor – medvídek mýval

Lyžařská výprava

Otec jistý, matka nejistá

Potápěč – jak jsem přežil

Hluboké brodění tanků

Penzista Fanda

Bonanza – jak přátele vypekli domýšlivého kamaráda

Kasanova – pít se má s mírou

Dřevorubec – “pašerák” televize

Strýc Šimon – vynálezce

Místo doslovu: Pepa Kouba, naše chlouba

Tak se o něm hovořilo mezi kamarády – a opravdu, všichni jsme ho obdivovali. Vždyť uměl nejlepší přemety, salta i stojky, byl jednička i při metání na koni neosedlaném… To on uměl uličnicky rozhoupat vršek borovice a přeskočit z něj jako veverka na borovici druhou. A těch krkolomností na lyžích! A těch recesí!

Pepu jsem poznala, když mi bylo necelých třináct let a on se stal učněm Zemědělského odborného učiliště v Kladrubech nad Labem, specializovaného na chov koní. Od té doby zůstal mým přítelem dodnes. Jeho curriculum?

Narodil se před osmdesáti lety (r. 1944) v Norimberku, kde byli jeho rodiče – maminka Polka, tatínek Čech – za druhé světové války totálně nasazeni. Po destruktivním bombardování města spojenci se jim podařilo uprchnout a domov našli v Čechách, na Šumavě. Otec, dámský krejčí, si zde otevřel malý salón, který mu byl po osmačtyřicátém roce znárodněn. Tím byla rodina se čtyřmi dětmi připravena o zdroj obživy, čímž začalo docházet i k manželským neshodám. Matka s nejmladší dcerou odešla do Polska, a protože téměř slepý otec neměl sílu postarat se o tři starší děti, převzaly péči o ně dětské domovy. Později si dva kluky naložila na svá bedra neuvěřitelně obětavá žena – „teta Anna“, která „tetou“ vlastně vůbec nebyla.

Samostatnou cestu životem tedy Pepa vlastně nastoupil až na učilišti v Kladrubech nad Labem, odkud přešel do jezdecké školy v Chuchli. Ačkoli byl úspěšným žokejem, u dostihového sportu nezůstal. Lákal ho svobodný dobrodružný trampský život – především v horách. Vystřídal neuvěřitelné množství zaměstnání. Od lesního a stavebního dělníka, domovníka, montéra výškových staveb, myče nádobí, číšníka, kočího či provozovatele horského kiosku až po vedoucího restaurací či rekreačních zařízení. Jeho život, naplněný optimismem, se odehrával v neustálém očekávání zázraků. Náhodný pozorovatel by si mohl myslet, že celý jeho život byla jedna velká zábava plná taškařic a lumpáren a jen těžko by uvěřil, že zároveň šlo také o nepředstavitelné vypětí a dřinu. K tomu se ovšem Pepa přiznává jen mimochodem, protože středobodem jeho zájmu jsou úžasné příběhy, které jakoby mu šly samy naproti. Nejprve se jimi baví on, v druhém sledu jimi baví přátele a pro ty, s nimiž se nemůže setkat „z oka do oka“, právě učinil pokus sestavit sbírku povídek, kterou držíte v rukou. Vybral, nejspíš inspirován zvukem své trampské kytary či oblíbené tahací harmoniky, ze zázračného pramene svého života to, co sám považuje za nejzábavnější. Jde o tajné poselství sdělující, že jedinečná cesta životem může být krásná i plná naděje pouze, když si to sami skutečně upřímně přejeme, když se o to zasloužíme. Při tom všem musíme ale jako Pepa vědět, že jediné, co pro život opravdu potřebujeme, je určitá míra míru, kupa lásky a zdraví – no a trocha té legrace navrch.

Aby té „legrace“ nebylo málo, opouští Pepa na podzim roku 1982 českou republiku – emigruje do Kanady. Nikoli z důvodů politických, nikoli z důvodů ekonomických, ale jen proto, že mu jeho toulavé boty nedávají spát.

V tomto okamžiku se ovšem naskýtá otázka, jestli se Pepovo zakořeněné češství nevylučuje se světovostí a jestli třeba nemůže vést až k „odcizení“. U někoho jistě ano, ale u Pepy ne. U něj se obě zmíněné kategorie jednoznačně doplňují. K odcizení ho spíš vede postavení člověka v současné konzumní společnosti, ale to už je jiné povídání…

Teď ještě k emigraci:

Protože je Pepa kromě humoristy a recesisty i experimentátorem, záměrně v novém prostředí sám sebe staví do situací problematických a náročných, zvědav, jak v nich obstojí. Dokáže v nové životní situaci smysluplně existovat? A tak opět střídá zaměstnání od tréninkového jezdce na dostihových drahách, myče oken na výškových budovách až po manažera restaurace a konečně soukromého podnikatele, vlastnícího a provozujícího úklidový servis. V každém svém postavení houževnatě dře, dokud se nepřesvědčí, že v novém prostředí – i se ženou Alenkou – žít nejen dokáže, ale že si dokonce umí oblíbit i lidi, kteří toto prostředí tvoří. A tak se tedy, stejně jako doma, rozhlíží kolem sebe plný optimismu a realitu, stejně jako doma, věnčí květinami humoru a empatie, které umí rozdávat v jakékoliv společnosti. Jeho vyprávění oslovuje stejně jako jeho hra na kytaru či harmoniku. Pepův vpád do literatury je sice laický, ale jeho přístup k životu umí – zejména na sociálních sítích – čtenáře oslovit. Literatura i hudba, byť nedokonalá, může některým lidem naplnit radostí celý život.

A tak tedy ochutnejte. Čtěte.

Marcella Marboe

Římov – teta Anna – život není peříčko

Život je shoda veselých i smutných náhod. Říká se tomu osud. Zde v tomto příběhu, který se odehrál padesátých letech, vyprávím, jak šťastná náhoda změnila neveselý osud sourozenců i můj.

Sedím na plochém kameni, lýtka mi lechtají teplé vlnky říčky Malše a chytám ryby. Udici jsem si vyrobil ze silného vrbového prutu a vlasec s háček jsem náhodou našel zavěšený na jedné z olší. Napíchl jsem třešni jako návnadu, to tloušti rádi. Sladké chrupky jsem natrhal bez dovolení na zahradě u pana Boučka. Dědek byl dřív kovářem a od mlácení kladivem do kovadliny je hluchý jako poleno a ještě navíc dnes v kůlně naklepával kosu.

Za mými zády na posečené louce leží bílé obdélníky prostěradel, povlaků a polštářů. Bělím prádlo. Kropím je vodou pokaždé, když uschnou. Výskání od jezu mi dnešní práci neulehčuje, určitě tam jsou všichni kluci i holky z celé vesnice. Otáčím se a pozoruji cestu ve stráni v naději, že zahlédnu tetu Annu. Není vlastně má teta, ale již dva roky se o mne, bratra Jindřicha a sestru Helenu stará, abychom nemuseli zpět do dětského domova. Cesta se svažuje k božímu hrobu. Je to malá kaple, kde je pochován Ježíš Kristus. Ale ne doopravdy. Je vytesaný z lipového dřeva a položený na dvou kovových tyčích. Přes jakousi hranatou betonovou vanu a je přikryt bílým prostěradlem. Minulý týden, když jsem zahlédl Andulu Housů nesoucí kytici květin a další tři holky z naší vsi, jak se vrací z procházky podél řeky, dostal jsem nápad. Schoval jsem se pod Ježíše, rozhodnutý je vystrašit, neboť jsem věděl, že půjdou dát čerstvé květiny do vázy. S uspokojením jsem sledoval, jak jedna po druhé vešly úzkým a nízkým vchodem do malinkého prostoru hrobky, kde i za slunečného dne byla téměř tma. Štěbetaly jako husy, protože se bály. Nastala má chvíle. Pomalu jsem zdvihal Ježíše jako že vstal z mrtvých a hlubokým hlasem jsem napodobil našeho pana faráře „Papa pa rýža bazmekula presto tuty kvanty confiteor deo popenty, “ jak to latinsky říkal v neděli dopoledne při mši. Když jsem se s Ježíšem téměř postavil, hned jsem věděl, že jsem to neměl dělat. Holky tak strašně řvaly, cpaly se tím malinkým vchodem ven a cestu vzhůru ke vsi vyběhly neuvěřitelně rychle. Nešlo mi do hlavy, proč se tak bály, vždyť Ježíš byl nejhodnější člověk na zeměkouli a ještě jej za to ukřižovali. Je to již čtrnáct dní, kdy jsem s radostí zabouchl dveře páté třídy.

Od té chvíle slunce nemilosrdně pere do všeho, co se nemůže schovat. Já neschovávám nic, jen zadek v trenýrkách. Jsem bos, sluncem snědý a blonďatá kudrnatá kštice vlasů svítí na dálku. Přál bych si ale mít vlasy rovné. Kdykoliv přijdu za kamarádem Pavlem Truhlářů, jeho maminka mi vždy něco nabídne. Polévku, jindy buchty či štrúdl. Položí přede mne plný talíř dobrot a pokaždé mi vplétá své lechtivé prsty do vlasů. „Pepíku, že ty si onduluješ vlasy, co já bych za to dala, kdybych takové měla.“ A vzdychá. Jindy zase spustí: „Pepíku, ty máš oči jako chrpy, že tobě holky pokoj nedají?“ Takto mne škádlí a já se červenám. Často se ptá, jestli se mi stýská po mamince. Nestýská, možná trochu, ale říkám „stýská“, protože ji nechci zarmoutit. Vím, že ženské jsou měkké. Ošívám se, protože jen velice nerad mluvím o tom, co se stalo. Ne, nikdo neumřel, ale celá naše šestičlenná rodina se rozešla, každý někam jinam. Předcházely tomu časté hádky rodičů. Bylo mi sedm let. Matka odjela do Polska, odkud pocházela. Vzala s sebou nejmladší sestru Danu. Bratr Jindřich onemocněl obrnou a byl odvezen na léčení do Jánských lázní. Já jsem se rozloučil s tátou ve dveřích dětského domova ve Vodňanech. Táta brečel, já také. Sestru Helenu umístili u Velešína v domově pro děti do šesti let. Pro ni to byl největší šok. Byla princeznou rodiny. Otec si našel práci v místní továrně a každou sobotu odpoledne a neděli si bral Helenku k sobě. Ubytování sehnal ve vesnici vzdálené hodinu pěšky od Velešína. Paní Haršová, penzistka, jež bydlela v domku přes ulici, nabídla otci pomoc a sestra mohla opustit dětský domov. Když se zavřely dveře dětského domova za mnou, utrpěl jsem také šok. Vychovatel mě zavedl do velké místnosti. Náš vstup přerušil polštářovou bitvu. Rámus bleskově ustal a asi dvanáct kluků se postavilo do pozoru. Vychovatel postavil můj kufřík vedle jedné z mnoha postelí. Představil mne zadýchaným klukům a ukázal na skříňku, do které si mohu uložit své věci. Dále byl již zaměstnán taháním některých bojovníků za uši. Nařídil vše pečlivě uklidit a odešel. Dveře zaklaply, bitva pokračovala „Za co jsi tady?“ Ozvalo se za mými zády. Otočil jsem se. Přede mnou stáli dva kluci, dvojčata k nerozeznání. Když jsem neodpověděl, jeden se mě znovu zeptal.

„No, jsi z rozvedenýho nebo jsou zavřený, nebo umřeli?“ a oba na mne kulili oči celou tu dobu, co jsem váhal s odpovědí. „Nechtějí být spolu, ale rozvedený nejsou, “ řekl jsem a spolkl hořkost. „Naši jsou v base kvůli politice, ale v sobotu a v neděli jsme u babičky, protože jsme z Vodňan, “ řekli oba současně s viditelnou úlevou. Bratři Mlíčkové si mne vzali pod patronát. Chodili také jako já do druhé třídy. Druhý den ráno jsem nedostal snídani. Starší kluk u vchodu do jídelny mě z fronty vystrčil s upozorněním, že nejsem učesán. Měl pravdu, hřeben na vlasy záhadně zmizel a rukama mé vlasy upravit nešly. Bráchové mi věnovali cestou do školy každý jeden rohlík.

„Soudružko, je tu nový z děcáku, “ hlásil Petr nebo Pavel Mlíček, ale to stejně nikdo nerozeznal. který to řekl. Byl jsem poslán k zápisu do ředitelny a stal jsem se žákem druhé třídy ve Vodňanech.

Následující ráno mi kluci ukázali, jak se učesat. Provedl jsem záklon do dlouhého žlabu s mnoha vodovodními kohoutky a nechal stékat ledovou vodu po vlasech. Teplá voda ráno netekla. „Jako kdyby tě lízla kráva, “ řekl jeden z nich a řehtali se jako pominutí. Byl to dobrý nápad, ale v zimě cestou do školy mi vlasy často zmrzly a já onemocněl. Po tomto incidentu jsem byl ostříhán na ježka. Uplynuly dva měsíce. Táta přivezl Jindřicha z léčení. Již jsem se orientoval, jak vše v pracuje, a pomáhal jsem mu, jak jen to šlo. Bratři Mlíčkové se od babičky vraceli pravidelně v neděli odpoledne. Kromě buchet či bábovky občas dostali i peníze. Pozvali mne dvakrát do kina. První film se jmenoval Bílá velryba. Ještě mnoho let jsem si příběh „promítal“ ve svých snech.

O pár týdnů později jsme přelezli plot a šli na film Pyšná princezna. Zamiloval jsem se. Při návratu ze školy jsem dlouhé minuty stával na náměstí před plakátem nalepeným na zdi kostela. Oči krásné princezny Krasomily se na mne dívaly a já unesen pohled oplácel. Za mnou se ozývala píseň z filmu, falešně zpívaná dvojčaty: Rozvíjej se poupátko, nejkrásnější z květů, od rána až do noci budeš vonět svěéétůů.. a následoval pokřik na celé náměstí. „Lidičky, von je zamilovanej do tý princezny, “ a oba na mne ukazovali. Honil jsem je až ke vratům děcáku. Tam, sedíc na bobku, lapaje po dechu, jsme smíchy nemohli stát. Pošklebovali se mi, dokud plakát nebyl přelepen jiným. Po pololetních prázdninách jsem se s dvojčaty jen nerad loučil. Jindřicha a mne přeložili do nového domova v Týně nad Vltavou. Vše začalo znova. Prošli jsme předtím tvrdým výcvikem, a tak začátek byl o trochu lehčí. Bylo nás zde asi čtyřicet. Každý den před večeří probíhalo hodnocení dne. Hlásila se jména delikventů, kteří se dopustili přestupků a jaké provedli. Byla čtena i jména chovanců, kteří se ve spánku pomočili. Mé jméno bylo slyšet často. Cítil jsem se hrozně. Potíže začaly asi měsíc před odchodem z Vodňan. Zkoušel jsem před spaním nepít, ale nemoc zvítězila. Díky tomu jsem se seznámil s vynalézavým tělesným trestem. Provinění se odebrali do ředitelny a postavili se do řady. Každý z nás musel ohlásit, co provedl. „Pomočil jsem se, soudruhu řediteli, “ pípl jsem stydlivě, když na mě přišla řada „Nahlas, tak aby tě všichni slyšeli.“ Když byl spokojen s mým hlášením, nařídil ukázat dlaň.

Obdržel jsem dlouhým pravítkem ránu na dlaň, vytřeštil jsem v nevíře oči a instinktivně jsem schoval ruku za záda. „Ruku, “ štěkl a praštil mě ještě čtyřikrát. Dlaň byla v jednom ohni, skryl jsem ji mezi kolena a rozbrečel se. Netrvalo dlouho a stál jsem v ředitelně znovu. Tentokrát mi již neukápla jediná slza, tu radost jsem řediteli již nedopřál, ale dlaň pálila. Deset ran byl nejvyšší trest. Ty jsem obdržel za odmítnutí sníst dršťkovou polévku. Přičichl jsem k páchnoucí polévce a otřásl se odporem, matka takovou polévku nikdy nevařila. Když jsem lžící vylovil bílé kůže s pupínky, udělalo se mi zle. Vychovatelka mi nařídila polévku sníst. Stála vedle mne a já se slzami v očích v prázdné jídelně polykal po troškách tu zapáchající tekutinu. Na dně talíře zůstaly již jen malé bílé slizké kůže. „Soudružko, prosím vás, já to jíst nemůžu, “ a opět jsem se před někým rozbrečel. Při večerním hodnocení dne bylo čteno mé jméno. V jiném případě jsme stáli s bratrem Jindřichem opět v ředitelně. Nechali jsme se ostříhat dohola. Za tento úkon se u holiče neplatilo. Obdržené peníze jsme utratili za bonbony.

Otec nás pravidelně navštěvoval. Po jeho odchodu se mé vzpomínky na náš skutečný domov připomínaly silněji. Po večerce jsem přetáhl deku přes hlavu a ocitl se zpět na dvoře činžovního domu, plného dětí a křiku při hře na schovávanou. Vidím hezkou tvář kamarádky Andrey. Cítím vůni hlíny, do které jsme spolu sázeli semínka ředkviček a kedlubnů. Vidím její rozzářené oči, když mě vleče celá nedočkavá za ruku k záhonu a radujeme se z prvních zelenkavých klíčků. Místo na hodinu piána jdeme s Andreou na nedalekou pilu a já ji vozím. Malý vůz roztlačím po úzkých kolejích, naskočím a hlásím: Číčenice! Velenice! Strakonice! a Andrea ječí: „Zastav, já chci vystoupit.“ Potom nás honí hlídač „Dostala jsem od tatínka přes prdel a musela jsem se panu učiteli hudby omluvit, “ stěžovala si mi druhý den. V jejich rodině všichni hráli na piáno. Tak Andrea musela také. U mne malér prošel mírněji. Jindy, opět přikrytý dekou, jsem u táty v jeho krejčovské dílně. Za okny zvolna padají velké vločky sněhu. Tatínek soustředěn kreslí placatým mýdlem na látky různé oblouky, obkresluje střihy a s krejčovským metrem okolo krku pobíhá kolem dlouhého stolu. Děvčata, která se u táty učí, se pořád smějí nebo si zpívají. V dílně je teplo a na kamnech se ohřívají litinové vložky do žehliče „Pepíku?“ ptá se Marie. „Máš již navoskované lyže, již druhý den krásně chumelí.“ A dívky se rozesmějí na celé kolo. Připomínají mi nepříjemnou událost, kdy jsem použil nejlepší žehličku z dílny a zalepil ji černým voskem na lyže, zvaným klistr. Vzpomínal jsem také na kamarády Mlíčky.

V Týně jsem neměl na podobné přátelství štěstí. Byli jsme s bratrem v týnském ústavu již rok a tři měsíce. Jednoho březnového dne jsme všichni nastoupili na dvůr a postavili se do řad. Soudruh ředitel vytáhl z kapsy kompas a počal se otáčet různými směry. Když našel, co hledal, napřímil se a dlouhou dobu hleděl přes zeď dvora někam do dáli. Když se vynadíval, upravil naše řady tak, abychom stáli čelem tam, kam před chvílí dlouho hleděl. „Zemřel soudruh Vissarionovič Stalin, “ oznámil zarmouceně a dlouze hovořil o jeho zásluhách, potom zavelel pozor. Ředitel, vychovatelé, kuchařky a nás čtyřicet jsme stáli v pozoru, z gramofonu zněla prostorem hymna Sovětského svazu a všichni jsme hleděli k východu. To samé se opakovalo o pár měsíců později. Zemřel soudruh Gottwald, náš prezident. Česká hymna se hrála tentokrát první.

Školní vysvědčení nedopadlo dobře. Z pololetních dvojek se na vysvědčení objevila pětka a já tímto propadl. Mezi mnou a třídní učitelkou nebyly kladné sympatie a já samozřejmě prohrál. Otec přijel na začátku školních prázdnin. Oznámil radostnou zprávu, že s ním odjedeme a vrátíme se ke konci srpna. Opět jsem se rozbrečel radostí, ale s vědomím, že s vysvědčením radost tátovi neudělám, že bude smutný. Po dvou letech jsme se sešli se sestrou Helenou. Zpočátku si nás jen mlčky prohlížela, asi jsme vypadali jinak, než si nás pamatovala. S Jindřichem jsme na ni kulili oči, překvapení, jak vyrostla. Paní Haršová nás oba uvítala pohlazením po hlavě a se slzami v očích. Teta Anna, jak nám přišlo ji oslovit, byla jen o trochu vyšší než já, již v penzi a stále ještě svobodná. Na zádech jí pravá lopatka viditelně vystupovala. Mezi tmavým obočím byly hluboké vrásky a v černých očích byl stále jakýsi bolestný tón. Silné migrény, kterými ji zánět trojklanného nervu mnoho let trápil, byly vepsány trvale ve tváři, i když se usmívala.

Jednopatrový domek tety Anny byl v porovnání s ostatními ve vsi malinký. Byl doslova přilepen k vysoké zdi kostela a stranu do ulice zdobila dřevěná veranda s třemi okny. Z pravé strany stoupaly k domku strmé kamenné schody. Nahoře přímo proti schodům stála dřevěná kadibudka, přitisknutá také ke kostelní zdi. Klika u domovních dveří nebyla, otevíraly se jakousi sto let starou dřevěnou západkou. V úzké chodbě bylo šero. Pravou stranu lemovaly poličky plné různých zavařenin a vůně jablek se mísila s pachem kysaného zelí. Na konci chodby byla vidět prosklenými dveřmi veranda zaplněna do výše zábradlí borovou kůrou a šiškami. Druhé dveře vedly do kuchyně a ložnice zároveň. Malá kuchyňská kamna, vedle bedýnka naplněna borovou kůrou, kredenc, s kterým se již o stěnu strkalo čelo postele. Nad ní byl zavěšen velký obraz svaté Panny Marie, držící v dlaních hořící srdce. Postel, vždy pečlivě ustlanou, krášlil barevný háčkovaný přehoz. Stůl se dvěma židlemi se tiskl mezi dveřmi a postelí. Na úzké polici bylo malé rádio. Tetě Anně k životu stačil neuvěřitelně malý prostor. Další místnost byla reprezentační. Leštěný mahagonový nábytek, stůl přikrytý paličkovaným ubrusem. V pravém rohu stála bytelná postel, kterou okupovala poslední dva roky naše sestra Helena.

Otec pronajímal domek přes ulici, kterému místní říkali U Perníkářů. Byla to bývalá hospoda. Průzkum velké zahrady, která také patřila k domu, nás uvedl v nadšení. Veliká třešeň mě okamžitě vylákala do větví. Jindřich mě následoval a Helenka natahovala moldánky, že chce také nahoru. Něco do pusy, něco za tričko, a když jsme konečně slezli, vysypali jsme natrhané třešně do starého plechového umyvadla a s pýchou lovců jsme sestře úlovek předali. S uspokojením jsem zjistil, že se máme ještě na co těšit. Hruška máslovka, několik stromů švestek, jabloní, blum a jeden strom broskví. V domku který otec pronajal, byly jen tři místnosti. Jediná v přízemí sloužila k uskladnění pilin, se kterými se v zimě topilo v kamnech zvaných piliňáky. O patro výš v menší místnosti byla kuchyň a třetí místnost nás svou velikostí ohromila. Provedl jsem třikrát přemet stranou, neboli hvězdici, a tatínek se smál, já rozdováděn přidal i salto nazad. „Je vidět, že jsi nic nezapomněl, ale byl bych víc potěšen, kdyby ses učil tak dobře, jako umíš dělat přemety.“ Přitulil mne k sobě a Jindřich s Helenou se přidali. Lidé z vesnice jsou k nám nedůvěřiví a jejich potomci také. Dostali od rodičů ohledně nás pravděpodobně dlouhé kázání. „Ne aby ses s nimi kamarádil, možná byli v polepšovně, a tam se nic dobrého nenaučí, von se ten jejich táta s tím chlubit nebude.“ Rady a porady ale nepracovaly, zvědavost vyhrála.

Věděl jsem, jak zaujmout. Skok do vody po hlavě ze zábradlí římovské lávky jim vzal dech a při zápase být položen na lopatky jen vzácně u kluků také zabralo. Byl jsem v dětském domově jen dva roky, ale přeci jen jsem pochytil znalosti, na které jsem měl dle mínění dospělých ještě čas. Když jsem poprvé uviděl Marušku Hospodských, zapískal jsem a kulil oči na její halenku. „Ta má ale kozy, “ zhodnotil jsem před kluky její přednost. Průšvih na sebe nedal dlouho čekat. Každou neděli před ranní mší postávali občané roztroušeni v hloučcích po návsi. Skupina mužů přerušila na krátkou chvilku hovor, když Maruška kráčela ke kostelu. Honzík Jirků, který se držel tatínka za ruku, využil této krátké přestávky a jeho pisklavý hlásek se nesl prostorem. „Tatíí, ta má ale velký kozy, že jo...“ Pan Jirka synovi vlepil pohlavek a zatřepal s ním. „Řekni mi, ty holomku, kdo ti to nakukal.“ Jiřík se rozplakal, popotahoval nosem a žaloval. „Já za nic nemůžu, Pepík to říkal.” „Který Pepík? „Ten novej, co bydlí u Perníkářů „Já to věděl, že ten kluk sem z té polepšovny nepřinese nic dobrého. Cukalo mu ale v koutku úst a ostatní bojovali o zachování vážnosti, každý sám za sebe.

Po dvou týdnech se již pod okny našeho domu ozývalo pískání, zvoucí mě ke společným akcím. Vybíhal jsem ven pln očekávání, jen v trenýrkách a bos, radující se z neočekávané volnosti. K řece jsme chodili odpoledne. Do oběda většina kluků pracovala. Natrhat, nasekat kopřivy housatům, nakrmit králíky, obrátit seno na zahradě, trhat třešně a jiné a jiné úkoly. Také jsem pracoval. V domku tety Anny nebyla tekoucí voda, stejně jako u většiny stavení ve vsi. Jedním z mých pracovních úkonů bylo doplňovat vodu do padesáti litrové keramické kádě. K pumpě uprostřed remízku na návsi to bylo z kopce. Většinou jsem tuto trasu absolvoval s plnými vědry do kopce třikrát. Poprvé jsem vědra naplnil vodou až po okraj. S pochvalnými poznámkami žen, které u pumpy měly schůzi, jsem vykročil k vzdálenému cíli. Za mnou se nesla poznámka, doplněné smíchem: „Línej se raději strhne, než aby šel dvakrát.“ S rukama pokrčenými v loktech jsem nesl náklad drobnými krůčky a vědom si zvědavých pohledů jsem s jedním odpočinutím došel až ke schodům domku. V dlaních rudé pruhy od držadel a sotva dech popadaje. Podlamuje se v kolenou odhadoval jsem posledních dvanáct schodů. Brzy jsem zesílil a bral jsem donášení vody jako trénink.

Mnohem těžší bylo řezání dřeva. Teta Anna pracovala bez známky únavy. Přestože mi vysvětlila, jak se správně pila tahá, má pravá ruka po krátké době zemdlela a levá podávala ještě horší výkon. Řezali jsme dříví jednou týdně, pět metrových polen, na každém čtyři řezy. Kdo to nezkusil, nemá ponětí, co je to za těžkou a nudnou práci. Odměnou byla volnost. Volnost vyplněná chytáním ryb, fotbalem, koupáním, návštěvami cizích zahrad, pojídáním nezralého máku, zralých lusků a podvečerní hrou na schovávanou. Za deštivých dnů útulek poskytly stodoly. Odvážně a doprovázejíce každý skok křikem jsme ze střešních trámů prolétali vzduchem do kyprého sena. Nic netrvá věčně. Čas, kdy se s Jindřichem vrátíme zpět do dětského domova se blížil. Byl jsem smutný. Zabýval jsem se i plánem na útěk. Jeho naplnění ale zabránila nejkrásnější novina v mém dosavadním životě. Po nedělním obědě, který se konal ve slavnostním pokoji u tety Anny, nám tatínek oznámil že do dětského domova se zatím nevrátíme. „Paní Haršová to s vámi, chlapci, zkusí, ale vše záleží na vašem chování.“ Tatínek asi chtěl ještě pokračovat, ale já vyskočil a skokem byl u tety Anny.

Jak nejsem na muckání, tak jsem se k tetě Anně přitulil a chrlil ze sebe sliby, o kterých jsem netušil. jak bude těžké je plnit. Jakmile mi bylo umožněno opustit nedělní oběd, vylétl jsem, jako bych dostal křídla. První zastávku se senzační zprávou jsem učinil u Pavla. Když jsem konečně přestal mluvit, paní Bartizalová mě k sobě přivinula jako vlastního a řekla, že je také velice ráda. Pana Hůlku jsem zastihl na dvoře. Měl malý statek a lidé říkali, že je paličák, že nechce do družstva. Svěřil jsem se s radostnou novinou. „Paní Haršová je zlatá ženská a pracovitá.“ Řekl a dlouho mlčel. I přes vlasy jsem pocítil jeho těžkou ruku. Jeho dlaň byla hrubá jak borová kůra. Rád jsem k němu chodil do stáje. Hezky o koních mluvil. „Toho podsedního mi tu nechali Rusáci, ale Fuxu mi vzali, je to ale dobrej kůň, tahavej. Kolik je mu let, jen hádám, ten toho asi pamatuje, “ a poplácal jej po zadku.

Ze dvora jsem vyletěl a mazal k Jirkům. S Jeňou jsme nejlepší kamarádi. Jako naschvál nebyl doma. Odešel s tátou opravit krmelec. Pan Jirka je hajný a Jeni maminka švadlena. Vyhlášená. Jak hodně, to nevím. Starší kluci šili u pana Římovského. Představte si, že se někdo jmenuje Římovský a bydlí v Římově. To je dost divné, tak jsem se zeptal. Mnoho let zpátky našel někdo z vesničanů u kostela odložené dítě. Bylo adoptováno a dali mu příjmení Římovský. Vyučil se krejčím a šil všem pánům i klukům z širokého okolí. „Šestnáctky bych prosil.“ Znamenalo to šířku kalhot u kotníku. Byl to velký módní trhák. „Tudy neprotáhneš nohu.“ „Protáhnu, pane Římovský. „Dobře, dobře, bude to patnáct korun i s těmi záložkami.“ A překousl nit zuby. Paní Jirková mě hned nepustila. Byl jsem pohoštěn nedělní bábovkou, ale zato jsem musel setrvat hodinu v debatě o mých pocitech ke své matce. Ženské jsou holt zvědavé. Běžím s velkou časovou ztrátou. Další vrata s nezájmem minu. Bydlí zde starosta obce. Má šest holek a ani jednoho kluka. Holky jsou všechny zrzavé a kudrnatý jako ovce. Atík Mertů je s tátou na zahradě. Trhají jablka. Když byl ještě malý kluk, tak na dotaz, jak se jmenuje, místo Frantík říkal Atík, a tak mu to zůstalo. Od kluků jsem věděl, že má z učení samé jedničky. Když je nějaký malér, chodili se k němu radit, jak z toho nejlépe vyplout. Pobyl jsem jen krátce. Poslední zastávka je Venca Kovářů. Ale jmenuje Doležal. Ve vsi je to tak zavedené. Kluk pekařů, truhlářů, perníkářů, kolářů. Václava jsem zastihl samotného v kovárně. Výheň byla dnes vyhaslá, lidé věřící v Boha v neděli nepracují. Václav rozklepával kladivem olovo. Když vytvořil něco jako lívanec, jakýmsi zařízením vytlačoval broky do vzduchovky. Ve vsi měl skoro každý kluk vzduchovku a vraždili vrabce. Na plakátech bylo všude napsáno: Ani jedno zrnko nazmar! Tak o to zrno s vrabčáky bojovali. Vencu mám moc rád. Jéňa říkal, že ve škole mu to nejde. Nemůže si zapamatovat písmena. I ve třetí pořád slabikuje. Jinak je úplně normální. Domů jsem přiběhl celý uřícený se zelňákem od paní Doležalové v ruce. Je to placka se zapečeným zelím.

Z velkého kaštanu na návsi začaly padat první plody. Prázdniny skončily. Ředitel školy si prohlédl mé unikátní vysvědčení z třetí třídy a dlouho přemýšlel. V pololetí dvojky a na konci pětka z češtiny. Po krátkém pohovoru rozhodl, že nemusím třetí třídu opakovat. Podzimní vítr přinášel k oknům školy kouř spalované bramborové natě. Všichni jsme těšili na pečené brambory v žhavém popelu. Tyto radovánky jsme si museli nudným sběrem brambor nejdříve odpracovat. Domů se od ohně nikomu nechtělo. Rozcházeli jsme se až po několikátém volání, které se neslo večerem ode vsi. S podzimem přišel i výlov kaprů. „Kluci, vypouštějí Kyselák! Tuto sobotu to začne.“ Ohlásil nadšeně Jéňa Jirků, hned jak vstoupil do třídy. Bylo opět na co se těšit. Na hrázi rybníka se sešlo téměř tolik lidí jako v neděli dopoledne v kostele. Sluníčko zdvihlo ranní mlhu a z buků se snášely zlato červené listy. Rybáři, brodící se po pás v malém rybníčku kalné vody, nabírali kapry do podběráků a dávali je do kádí s vodou.

„Poslouchej, “ šeptal mi do ucha Jéňa. „Někteří kapři se umí schovat v bahně, odpoledne tu již nikdo nebude. Sraz ve tři tady, Venca Kovářů přijde taky.“ Nazí jsme křižovali bahnem rybníka sem a tam, občas jsme i upadli, no hrůza. Kapra jsme nenašli žádného. Byli jsme špinaví, že by nás vlastní máma nepoznala. Zuby nám cvakaly zimou a děsně jsme zapáchali. Snaha umýt se ve špinavé louži, která ještě v rybníku zůstala, moc nepomohla. Oblékli jsme jen trenýrky a klusali zpět ke vsi. Cestou jsme se radili, co řekneme doma. V tomto případě jsme se shodli, že povíme pravdu. Měl jsem štěstí, byl čas sobotního koupání. Třicetilitrový pařák plný horké vody stál na kamnech. Teta Anna mě nejprve zbavila usychajícího bahna a nahrubo umyla. Zatímco jsem upíjel horký čaj, dle pravidelného pořadníku se koupala první sestra Helena, já jsem do necek usedal až třetí. Teta Anna používala výchovné pracovní metody. Druhý den jsem jel s vozíkem do lesa. Plnil jsem jej šiškami, borovou kůrou, kterou jsem sekyrou osekával z pařezů, a sbíral menší kusy spadlých suchých větví. Mým úkolem bylo naplnit do zimy celou verandu. Teta Anna šla často se mnou, někdy mi pomáhal bratr Jindřich.

Domů jsem se dnes coural, neboť jsem měl v žákovské knížce dlouhý zápis. Začalo to takto. Klukům jsem řekl, že dokážu obživnout utopenou mouchu. Nevěřili. Nachytal jsem jich několik a hodil do sklenice s vodou. Druhý den o polední přestávce, když celá parta potvrdila, že mouchy jsou mrtvé, jednu jsem položil na kamennou zídku. Zapálil jsem cigaretu, kterou jsem odcizil tátovi. Opatrně jsem ji rozdýmal a popel jsem klepal na mouchu. Za chviličku se začalala hýbat, protáhla křídla a zvesela odletěla. Kluci na to čuměli jako tele na nová vrata a já se rozhodl ze samé radosti z úspěchu předvést další experiment. U školní popelnice jsem nachytal opět zdatné muší jedince.

V odpolední hodině kreslení se v mé kapse mouchy vzpouzely v krabičce od sirek. Vystřihl jsem ze čtvrtky kosočtverec velký jako má dlaň. Pečlivě jsem jej vymaloval. Byla to mnohem lepší kresba, než jsem vídal občas na zdech. Na zadní stranu kosočtverce jsem mouchy křidýlky opatrně přilepil. Všech pět stejným směrem. Čtyři v rozích, jedna uprostřed. Mrskaly nožkama a nemohly se dočkat. Vyklonil jsem se z lavice a přiložil opatrně obrázek ke zdi. Mouchy nedočkavě vyrazily. Byl jsem si jist, že mne nikdo neviděl. „Paní učitelko! Paní učitelko, “ hlásila se Andula Housů. „Tam něco leze, “ a ukazovala na rychle cestující kosočtverec, kterému chyběl ke stropu již jen kousek. Celá třída dětí, jakmile rozeznaly kresbu, propukly v nekontrolovaný řev. Já se nesmál, tušil jsem, že můj experiment s nemravnou kresbou asi nedopadne pro mne dobře. Paní učitelka přistavila ke zdi židli a s velkou námahou na ni vylezla, protože byla při těle. Snažila se obrázek shodit rákoskou, což se jí nedařilo. Mouchy s nákladem na zádech dorazily ke stropu a po několika marných pokusech přelézt na strop to vzdaly a vydaly se podél něj směrem k tabuli. Rámus ve třídě přivolal pana řídícího, který svou manželku na židli vystřídal. Půjčil si rákosku a díky své vysoké postavě rychle cestující obrázek smetl. Uchopil jej mezi dva prsty, se zvědavým výrazem ve tváři si jej prohlížel a dlouho vrtěl hlavou. Na otázku, kdo je původcem tohoto výtvoru se nikdo nepřihlásil. Poté zvolna procházel mezi lavicemi. U mne byly nalezeny odstřižky papíru. Pan řídící je na mé lavici celkem rychle sestavil do původního tvaru. Uprostřed chyběl kosočtverec. Domů jsem si nesl v žákovské knížce poznámku, kde byl můj otec požádán, aby se osobně dostavil k řediteli školy.

Zanedlouho někdo zaklepal na dveře a škvírou nakoukl do místnosti policajt Zemánek a ptal se tety Anny, jestli byl někdo z dětí v poslední hodině venku, a když teta potvrdila, že já, požádal ji o obuv, v které jsem se domů vrátil a odešel. Druhý den vešel do třídy ředitel školy a s velice vážným výrazem ve tváři mě odvedl k sobě do ředitelny. Zde již seděl policajt Zemánek a u jeho nohou stály mé gumovky, které kromě letních měsíců byly mou jedinou obuví. Dnes jsem si do školy obul sváteční polobotky. Ředitel mě informoval, že dle šetření Veřejné bezpečnosti na základě nezvratných důkazů jsem v pět hodin a deset minut odpoledne včerejšího dne odbrzdil zaparkovaný autobusový vlečňák, který po padesáti metrech jízdy veřejnou silnicí změnil směr a vrazil do zdi místního hostince a způsobil dosud nevyčíslenou škodu.

Vesnice je poutní místo. Pyšní se pěkným kostelem a křížovou cestou, která má 23 kaplí. Dvakrát do roka je ve vsi pouť, které se účastní velké množství věřících. Je jich tolik, že se do kostela nevejdou. Na náměstíčku jsou houpačky, střelnice a kolotoč. Prodává se cukrová vata, turecký med a rychlokvašky. Celý tým kamarádů zde byl. Vše bylo moc vzrušující. Dostali jsme od tatínka každý deset korun. Přesto na všechny tyto atrakce bylo peněz málo. Na fotbalovém hřišti stál vysoký stožár a večer ve světle reflektorů se na něj vyšplhal slavný mistr Vilós. Stožár rozhoupal tolik, že lidé vykřikovali hrůzou ze strachu, že stožár praskne, ale on tam dělal ještě navíc velice nebezpečné cviky. Třeba se zahákl jen za nohy a dělal vlajku.