KARMÍNOVÁ PLÁTNA

MICHAL ŽELEZNÝ

TZ-one

Vydání první 2024

© Michal Železný

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-167-4 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-168-1 (mobi verze)

Prolog

V životě lidském střídá se štěstí s neštěstím, leckdy v naprosto neúměrném poměru. Pojem štěstí je navíc velice náročné definovat. My lidé se za ním buďto ženeme, aniž bychom chápali, co pro nás tento pojem skutečně znamená, nebo se jen marně pokoušíme smířit se s tím, že šťastní prostě nebudeme. Někdo se žene za štěstím v podobě peněz či majetku, někdo se snaží najít opravdovou lásku. Jiní vidí štěstí ve zdraví a v prodloužení toho tak zoufale krátkého času, který nám jest na tomto světě dán.

Kapitola 1

3. prosince, 10:13

„Upřímnou soustrast.“

Mám pocit, že ještě jednou tu kombinaci slov uslyším a neubráním se křiku. Přestože bych jim to neměl mít za zlé. Nevědí, co mají říct. Ani já bych nevěděl. Černě odění pozůstalí se po malých skupinkách pomalu sunou k rakvi opatrně uložené do té klasické obdélníkové jámy v promrzlé zemi. Tisknou mi ruku, poplácávají mě po ramenou, někteří mě objímají.

„Upřímnou soustrast. Mrzí mě to.“ říká spoluvlastník, nyní už jediný vlastník, jejich společné advokátní kanceláře.

Z jeho výrazu je skutečně znát hluboké zarmoucení a lítost, přestože obdržení jejího parte pro něj znamená to samé jako dostat v práci přidáno. Měl ji rád, vážil si jí. Ne však tolik jako já. Tento právník je zároveň jedinou osobou na tomto světě, která byla z nějakého důvodu schopna dobře vycházet jak s mou matkou, tak s mým otcem. Kývám hlavou, neříkám nic.

„Kdybys cokoliv potřeboval, jsem tu pro tebe.“ dodává právník.

A třeba to i myslí vážně. Nemám představu, jakým způsobem by mi mohl pomoct. Není pomoci. Smutek a truchlivost ale nejsou jediné emoce, které teď cítím. Je tu ještě zklamání, hněv a pohrdání. Proč nepřišel? Jak se opovažuje? Při vyřizování rozvodu před všemi těmi lety byl prý tak dochvilný, jako nikdy. To vím ale jen z vyprávění.

Vzpomínám si na jedno ze starých alb s fotografiemi, které měla matka schované v zaprášené dřevěné skříni v jedné ze zadních místností jejího domu, do které obvykle nikdo nechodil. Ať už v ní tato alba vzbuzovala pocity jakékoliv, nikdy by se jich nevzdala. A ačkoliv byly fotografie v albech rozmazané a zašlé, bylo z nich zřejmé, že se kdysi měli rádi. Byli zamilovaní. Bylo to jednoznačně znatelné z toho, jak se na sebe dívali. Jak se na sebe vzájemně usmívali. Otcův výraz na fotografiích ze svatby byl všude stejný. Čiré, nefalšované a upřímné štěstí. Skoro bych ho nepoznal, protože za svůj život jsem na něm nikdy žádný podobný výraz nespatřil. Stejně takový byl i matčin rozzářený úsměv se slzami štěstí v očích. Záleželo mu na ní a jí záleželo na něm. Kdy se to všechno změnilo, to nedovedu říct.

Třeba za to mohu já, třeba za to mohou jejich spory o mé výchově. Ať už se ale stalo cokoliv, tady a teď by otec být měl. Má tu stát vedle mě. Má se skleněnýma očima položit ruku na mé rameno a kousat se do rtu při pohledu na tu zlatě lemovanou černou rakev. Je tu tolik lidí. Přesto jsem tu sám.

Je na čase udělat krok vpřed, duchovní mi předává slovo. Mám žaludek až v krku, nevím, jestli jsem schopný ze sebe vydat jedinou hlásku. Ona si ale zaslouží, abych se o to alespoň pokusil.

„Děkuji, že jste přišli projevit soustrast.“

Na rozdíl od toho parchanta, pomyslel jsem si. Prosím, ať proboha vydržím svou kratičkou řeč nepřevrátit v nenávistný projev vůči svému otci.

„Není lehké snažit se vám popsat, jak moc jsem měl matku rád. A jak ji i nadále mít rád budu. Není ale až tak důležité, abyste to věděli vy. Věřím že důležité je to, že to věděla a cítila ona sama. Nikdy nezapomenu, že mě z celého svého dobrého srdce skutečně podporovala. Na její podporu jsem se mohl spolehnout hlavně v těch dobách, kdy mě nikdo jiný nechápal.“

Každé z těch slov je pravdivé. Chápavě přikyvovala hlavou a naslouchala mi. Pokaždé, když jsem přišel s nějakým svým trápením, pokaždé, když jsem konečky prstů pomuchlával všelijaké složenky nebo když jsem se nadchl pro nějaký nový otcem neschvalovaný směr, kterým bych se mohl v životě ubírat. Pokaždé, když jsem ji znovu přišel zklamat. Své zklamání na sobě nikdy nenechala znát.

„Byla to tak silná osobnost. I ve chvílích, kdy jí bylo nejhůř, dokázala kolem sebe šířit úsměv. A takovou si ji budu pamatovat. Nám všem šla příkladem i tím, jak usilovně a jak vytrvale s tak zákeřnou nemocí dokázala bojovat.“

Na okamžik jsem svou řeč musel přerušit. Zavřel jsem oči, koutky rtů se mi samovolně zkřivily, hlava se mi začala lehce odvracet do strany, jako by se mi snad mé vlastní tělo snažilo naznačit, že už nedovede nadále snášet tak silnou bolest při vzpomínání na její poslední chvíle.

Nutím se pokračovat. Nosem se zhluboka nadechuji, stavím se zpříma, znovu otevírám oči a přemítám jimi po sklíčených obličejích pozůstalých. Jejích přátel, kolegů, dobrých známých. Není zde žádná další rodina. Jen já, její jediný syn. Nicméně věřím, že všichni tito lidé jí byli více rodinou, než si v leckterých rodinách pokrevní příbuzní bývají. Měli spolu vřelejší vztah, vzájemně si v životech pomáhali a vzájemně stáli při sobě o poznání více než její bývalý manžel, a to nejspíš i v té době, ve které ještě byli spolu. Chtěl bych toho ještě tolik říct. Zhruba dvacet sklíčených tváří hledí na mě, čekají, co dalšího jim budu schopen sdělit. Nedočkají se.

Můj pohled znenadání padl zpět dolů ke zlatě lemované rakvi a polila mě další nezkrotná vlna intenzivního pocitu úzkosti. Nedovedl jsem mluvit dál, stažený žaludek mi spolkl i hlas. Dvěma nejistými kroky jsem se zařadil zpět mezi ostatní a brada se mi rozechvěla při hlasitém rychlém vydechnutí způsobeném tím, jak se mi samovolně stáhl hrudník a stlačil tím mé plíce. Být to film, obraz by nyní dostal tmavomodrý nádech, aby dokreslil tu ponurou atmosféru a opticky zahustil déšť, který by se na zkroušených obličejích nás pozůstalých prolínal s našimi slzami.

Ale nebylo tomu tak.

Nová vrstva nádherného čistě bílého sněhu, která přes noc napadla na město a jeho okolí, zakryla ošklivé odpadky hyzdící ulice škaredého města a nyní už se jen překrásně třpytila a působila klidně a pokojně. Slunce na nebi zůstalo osamocené, nedoprovázel jej byť jediný malý obláček a bez jakýchkoliv překážek tak zalévalo svými hřejivými paprsky celou tuto nešťastnou scénu. Bylo nádherně. Mé slzy žádný déšť neschoval.

Kněží chápavě sklopil zrak, položil svou ruku na mé rameno a pokračoval ve smuteční řeči.

Úmrtí je tak zvláštní věc. Čeká nás to všechny. Smrt je nevyhnutelná a každý člověk, který si začne uvědomovat, že je naživu, ví, že jeho život nevyhnutelně skončí. Přesto se o tom nemluví a běžně my lidé nejsme na svou smrt nikterak připraveni. Někteří sice mají napsanou závěť, někteří si třeba i spoří na svůj vlastní pohřeb, nebo si dokonce rezervují konkrétní místa na hřbitovech. Tak to ale nemyslím. Myslím tím to, že nejsme se smrtí smířeni. Úmrtí je v drtivé většině případů považováno za tragickou a nečekanou událost. Často jsou pozůstalí přistiženi nepřipravení a dočista zaskočení úplně normální, přirozenou smrtí. Úmrtí mé matky zaskočilo tolik lidí, včetně mě, přestože by se objektivně dalo říci, že její odchod by očekávaným být měl. Měla za sebou tolik vyšetření, menších i větších chirurgických zákroků, resekcí, remisí a recidiv, přesto jsme ale všichni chybně věřili ve šťastný konec. Nebo alespoň já sám v něj věřil plně a slepě. Byla tak veselou a nádhernou osobností, byla oblíbená, úspěšná a milovaná.

Byla.

Mnoho lidí dnes a denně umírá, přestože by si zasloužili prožít dlouhý a krásný život, tak dlouhý, aby měli více času rozdávat dobro a lásku, aby učinili náš svět snesitelnějším, nebo dokonce hezkým. Říká se, že život není “fér“. Pokud ale život není “fér“, nevím potom, co říci o smrti. Protože prohlásit, že smrt není “fér“, je naprosto nepoměrně chabé tvrzení.

Je to tak zvláštní. Dnes a denně se s tím potýkáme. V knihách, v televizi, v nočních můrách, téměř všude kolem nás. Nejen ve filmech nebo smyšlených příbězích, ale ve skutečnosti, ve zprávách a u našich nejbližších. Vnímáme, jak lidé umírají. Přesto, hovořit o smrti se zdá být nepsaným a povětšinou důkladně respektovaným tabu. Není to slušné téma. I lidé, kteří jsou si vzájemně nejbližší, se spolu o smrti obvykle nebaví. Ať už z pověrčivosti, ze strachu, nebo ze sladké a neúmyslné nevědomosti.

Až zemřu já, bude se někdo cítit tak, jak se cítím já nyní?

Není v pořádku takovou otázku pokládat svým nejbližším. Není správné takové otázky pokládat komukoliv. Nezbývá než smířit se s tím, že během svého života s nejvyšší pravděpodobností odpověď nedostanu.

Knězova smuteční řeč se pravděpodobně chýlí ke konci, jelikož zvyšuje hlas, aby nám pozůstalým neuvadla pozornost. Funguje to dobře, protože i já jsem si té změny všiml a opět jsem zpozorněl. Mluví tak srdceryvně, jako by mou matku doopravdy znal a byl jejím dobrým přítelem. A jako bychom tu všichni byli věřící. Svou řeč má za ty roky opakování na smutečních obřadech naučenou opravdu skvěle, je to vynikající vystoupení. Vypilované k dokonalosti. Měl bych zaplatit vstupné.

V koutku duše jsem ještě stále zachovával špetku naděje, že se otec přece jen na poslední chvíli objeví.

Neobjevil.

Jako první jsem přišel, jako poslední jsem zůstal.

Jen já a Nell, nikdo jiný.

Zůstali jsme zde jen sami dva, stejně tak jako na maturitním plese před šesti lety.

Nell mě vzala za ruku. Po celou cestu domů ani jeden z nás neřekl jediné slovo.

Kapitola 2

3. prosince, 11:02

Dveře od bytu se za námi zaklaply, svlékli jsme své zimní bundy a pověsili je na stříbrné háčky v zádveří.

„Ok?“ opatrně se zeptala Nell.

Věděla, že jsem všechno, jen ne “ok“, přesto jsem beze slov mírně kývl hlavou na souhlas. Oba jsme věděli, že tomu tak být nemůže. Oba jsme se rozhodli tu lež nevnímat.

Náš společný byt dříve býval pouze jejím. Byl malý i pro jednu osobu, natož pro nás dva, přesto jsme tu společně platili nájem už přes tři roky a byli jsme víceméně spokojení a vděční, že nějaké to své místo máme. Všechno tady by si zasloužilo rekonstrukci, peněz ale nebylo nazbyt. Alespoň kdyby mě Nell nechala náš byt rozzářit a proměnit v jedno nádherné nemovité umělecké dílo. Je to myšlenka, se kterou jsem čas od času pohrával, když se mi plátno zdálo malé a zbytečně omezující. Neznám důvod nepokračovat dál, nevím, proč bych měl striktně respektovat hranice plátna, kůže či papíru. Stanout pak přímo vprostřed uměleckého díla, rozhlížet se kolem sebe a vnímat dokonalost ze všech stran je myšlenka fascinující, nesmírně lákavá, přestože je zároveň strach nahánějící z důvodu náročnosti na bezchybné provedení.

Kéž bych něco takového dokázal. Kéž bych stanul vprostřed dokonalosti. Avšak obávám se, že pokud bych se vprostřed dokonalosti někdy ocitl, nejsem si jistý, že bych byl schopen ji ještě někdy opustit.

Nell o podobných záměrech nechtěla ani slyšet. Naopak, zhruba každé tři měsíce se mě snaží natlačit do vymalování stěn prachsprostými jednolitými barvami. Zkouší to znovu a znovu, přestože ví, že by to pro mě znamenalo utrpení a že na ten nápad nikdy nepřistoupím. Pokud Nell tolik touží zavraždit kreativitu pokrytím celé stěny jednou bezduchou barvou, nechť si najme malíře. Na to ale samozřejmě také nebyly peníze. A myslím tím malíře pokojů, nikoliv malíře umělce. Už vidím, jak Olga žádá Pabla o vymalování koupelny a jak se tím skvělým nápadem naprosto strhnutý Picasso celý roztřese nedočkavostí a nadšením.

Možná ho požádala.

Možná proto se rozešli.

Nebo rozvedli, nebo jak to vlastně bylo.

I popraskaná drolící se stěna o různých odstínech bílé barvy, které jsou způsobené pouze vlastní zašlostí je ušlechtilejší než jednolitá stěna bez struktury, hloubky, důvtipu a duše. Pokud se tak stane, nebude to mou rukou. Alespoň že byt zdobí několik mnou podepsaných maleb v místnosti, která nám slouží napůl jako obývací pokoj, napůl jako kuchyně. Další můj velkoformátovější obraz visí také nad postelí v ložnici. Nedej bože, aby zde bylo příliš mnoho mnou podepsaných obrazů. Protože „přece to tu nebude jako v galerii“ a „vždyť už by nezbylo místo pro fotky“ a podobné výmluvy tomu brání. Naše společné fotografie jsou okoukané, omrzely mě. Na fotografiích zbývajících jsou jen naši staří známí, se kterými jsme se časem již přestali vídat, Danny, kterého minimálně jednou za měsíc stále vídáme a nemám tedy potřebu se na něj dívat ještě doma a fotografie našich rodičů, které ve mně vzbuzují už jen a pouze úzkost.

Seděl jsem u stolu, u kterého jsme s Nell trávili většinu našeho společného času doma, namísto toho, abychom jej trávili v posteli. Nell nechala do ložnice otevřené dveře a dala mi tím možnost sledovat, jak se převléká. Když se svlékla jen do spodního prádla, uvědomil jsem si, že je pravda, že Nell je sice až přehnaně překrásná, nejvíc na jejím těle ale obdivuji andělská křídla, vytetovaná na jejích zádech. Exemplárně perfektní práce, každý jeden tah byl proveden přesně tak, jak být proveden měl, každá z těch dlouhých hodin pro ni nepříjemné bolesti byla konvertována na její lopatky zcela dokonale, stínování, kontrast a provedení fiktivního trojrozměrného šití mezi dvěma křídly je dílem famózním a dílem dechberoucím.

Dílem mým.

Krom andělských křídel spjatých širokou stuhou její tělo zdobí ještě jedna má velice pěkná práce. Nell se může chlubit nádherným tetováním vkusného decentního náramku na s malým, přesto zřetelným a úderným nápisem “MEMENTO MORI“ na vnitřní straně předloktí.

Nell se oblékla do pohodlného oblečení, jehož variaci doma nosila vždy. Na nohy si natáhla jedny z nepřeberného počtu svých černých legín, potrhaných na zdánlivě náhodných místech a volné bílé tričko s prostoduchým logem mně neznámé značky, které zcela zakrylo výhled na mé umění. Poté opět vyšla z ložnice a dveře za sebou zavřela.

„Panáka?“ zeptala se Nell ještě opatrněji než předtím.

Kvůli povětšinou špatným zkušenostem se snažím většímu množství alkoholu vyhýbat, dá se říci, že piji spíše příležitostně. Dnešní den se zdá být dobrou příležitostí.

„Nevím, jestli mám raději mluvit o něčem jiným, nebo se tě zeptat, jak to všechno zvládáš.“ dodala Nell.

To je dobrá otázka. Sám na ni odpověď neznám. Je od Nell hezké, že se snaží brát na mě ohledy, již delší dobu tak ohleduplná nebývá. Kéž by pro její chování byl jiný důvod. Zažili jsme spolu už hodně těžkých chvil, více než jednou se dokonce zdálo, že už nemá smysl snažit se náš vztah nadále udržet. I více než dvakrát. Mnohokrát. Pokaždé jsme ale nakonec vše společně zvládli, ustáli a vydrželi pospolu. Zdá se však, že poslední dobou se hádáme čím dál častěji a že i frekvence rozchodů a dávání se znovu do kupy se zvyšuje. Čím méně peněz, tím více hádek. Čím více jsem se oddával svým kresbám, malbám či studiím, tím malichernější maličkosti Nell vadily. Občas se dokonce stalo, že nám hádka vydržela i několik týdnů, během kterých jsem její byt měl prakticky pro sebe, protože zůstávala v práci déle, aby nemusela být doma se mnou. Přestože v baru, ve kterém pracuje, jí přesčasy nikdo nikdy neproplácel. Snad mohla o něco více dostat na dýškách, to je ale tak všechno. Nebo mi jen nechtěla veškeré své výdělky přiznávat, aby tak měla nějaké volné peníze sama pro sebe a své zlozvyky. Nedá se ale říci, že by mi nějak výrazně vadilo, že jsme trávili méně společného času v tom malém bytě, který se tak často proměňoval v ponorku v přeneseném slova smyslu. Měl jsem díky tomu klid na to své. Na malování, grafické studie, přípravu nových vzorů tetování, nebo jen na bezmyšlenkovité brouzdání po internetu, povětšinou v marné snaze o vyhledání pozoruhodných prací jiných tatérů a umělců, kterých na světě není přespříliš.

Jakýchsi umělců přespříliš je.

Jen ne pozoruhodných.

Ostatně, kdo by dobrovolně chtěl být nějakou delší dobu zavřený v jedné místnosti s dívkou, která má zrovna hádavou?

Když se nad tím tak zamýšlím, většina našich sporů souvisela s penězi. Když měla Nell do výplaty daleko a já zrovna neměl kšefty, hádali jsme se o každou maličkost. Dokázala se naštvat a několik hodin se mnou nemluvit, když jsem do nákupního košíku vložil olej, který zrovna nebyl v akci. Nebo když Nell našla kapičku tmavě modré barvy na tmavě modrém koberci. Zničující tragédie. A když jsem nešťastnou náhodou upustil a následkem toho rozbil její oblíbený hrníček při mytí nádobí? Nejenže neocenila mou snahu být v domácnosti aktivnějším členem. Navíc se ale nafoukla až k prasknutí a zůstala tak i celé dny. Ale potom přišla výplata, přišlo pár zákazníků a zase bylo lépe. Dá se pochopit, že když má za sebou velice dlouhý den, strávený obsluhováním podnapilých zákazníků v baru, ať už dobrovolně, či nedobrovolně ještě delší, a já zrovna nemám dost peněz na zaplacení své poloviny nájemného, není Nell v tom nejvhodnějším rozpoložení, aby dokázala obdivovat ty mé čmáranice, jak je sama nazývá. Zároveň ale nemá problém koupit si lahev vína a k ní krabičku cigaret, za což ji naopak nedovedu obdivovat já.

Čím déle jsme spolu, tím jsou tyto spory nejen častější, ale také otravnější. Těžko určit, kdy začaly naše hádky převažovat nad tím hezkým. Začali jsme romanticky. V sálu kulturního domu jsem opravdu byl mezi prvními příchozími a opravdu jsme tam zůstali jako poslední jen my dva.

Jen já a Nell, nikdo jiný.

Celé ty čtyři roky na střední škole jsme spolu téměř nepromluvili. Na maturitním plese se to ale všechno mělo změnit. Potkali jsme se u baru v prvním podlaží kulturního domu čistou náhodou. Obsluhující barman zoufale nestíhal, vše mu trvalo až neuvěřitelně dlouho, bylo nemožné spolu s Nell nějakých pár slov neprohodit a nezkrátit si tím naše čekání. Navíc, trocha alkoholu umí nám oběma docela slušně rozmotat jazyk, přestože je pravda, že my oba slovy obvykle spíše šetříme. Když barman konečně vyřídil naše objednávky, odešli jsme zase každý svým směrem. Asi po hodině se ale celá ta situace opakovala, a to téměř totožně jako předtím. Když jsme se u stejného baru na stejných místech sešli potřetí, už to nepůsobilo jako pouhá náhoda, ale jako bychom spolu byli domluvení a čekali na sebe. Vzpomínám si, jak zavtipkovala, že už mi tam drží místo, když jsem k baru přicházel. Abych si zkrátil čekání, přehnul jsem se přes barový pult a vypůjčil si propisku, která za barem ležela. Díky tomu, že nás obsluhoval nejpomalejší barman pod sluncem, jsem stihl nejen letmo vtipkovat s Nell, ale také jsem na rub papíru s programem maturitního plesu stihl Nell načrtnout.

Až během kreslení mi došlo, jak je Nell vskutku překrásná. Nastínil jsem hlavní rysy jejího obličeje, tvar jejích dokonale modrých, velkých očí, patřičně jsem zvýraznil dlouhé řasy, vystihl jsem styl, do kterého měla upravené své dlouhé blonďaté vlasy, jejichž načesání muselo zabrat celé hodiny armádě kadeřnic, pramínky těch jemných vlasů, které po obou stranách zdobily tu andělskou tvář. To všechno jsem stihl na ten malý kousek papíru zachytit. Obyčejnou propiskou, na cár obyčejného papíru, tak dokonale a neobyčejně, jak to umím a dovedu jen já. Během několika málo vteřin mé velmi rychlé a poměrně letmé tahy propiskou, ukradenou zpoza baru, dovedly plně zachytit a vystihnout hodiny práce, které Nell očividně svými přípravami na dnešní večer strávila. Díval jsem se na svou kresbu a obdivoval ji.

Překrásná.

Zvedl jsem oči a zadíval se na vzor své kresby. Hleděl jsem na Nell a znovu studoval detaily její tváře.

Skutečně překrásná.

Zároveň zřetelně zaskočená a dojatá, když spatřila výsledek mé letmé práce. Nell vzala mou kresbu do ruky a nedovedla schovat svou rozpačitost. Její rty se rozevřely, jako by chtěly nějaká ta slova úžasu vyřknout, správných slov však Nell nenašla a obdivovala můj um jen v tichosti.

Vážila si jej.

Tehdy.

Neschopný barman donesl drinky, které jsme si před dávnými věky objednali, od baru jsme ale tentokrát již neodešli. Zůstali jsme tam sedět spolu a začali jsme si povídat. Jinak než doposud. Hlouběji. Jako bychom se znali mnohem důvěrněji a daleko delší dobu, než tomu ve skutečnosti bylo. Ani jeden z nás neměl tušení, že bychom mohli smýšlet tak podobně.

Zvláštní, co všechno se dokáže stát za jednu noc.

Zvláštní, že dnes ty mé čmáranice nemůže ani vystát.

Zvláštní, jak moc se umí chemie a atmosféra mezi dvěma lidmi během pár let měnit. Nakonec i dnes jsme si spolu povídali celé hodiny. A pochopitelně, dnes byla mezi námi atmosféra jiná, než bývá obvykle. Brzy jsme dopili celou lahev vodky, protože jsme si každou chvilkou připíjeli. Připíjeli jsme si na matku, na život, na nás, na vodku, a dokonce i na zdraví.

Už dlouho jsem toho nevypil tolik za tak krátkou dobu, nejsem na to zvyklý. Opíjet se až do rána s přáteli u mě není tak obvyklé, jako to u mých vrstevníků bývá. Pravdou je, že jsem vlastně nikdy příliš mnoho přátel neměl. Vystačil jsem si sám se svými barvami, štětci, plátnem a nikoho dalšího jsem k sobě nepotřeboval. Jen občas mě přemluvil Danny, abych na chvíli položil štětec, tužku nebo cokoliv, s čím mě zrovna bavilo pracovat, a šel si s ním sednout na drink.

Danny je extrémně společenská bytost. Danny je extrovert a sangvinik, povahově je mým úplným opakem a tak nějak mě adoptoval, jak to extroverti s introverty dělávají. Občas dokonce přemýšlím, jestli se se mnou Danny ještě stále nebaví jen tak ze zvyku. Jen protože tomu tak bylo vždy, ne protože bychom si ještě pořád rozuměli tolik, jako když jsme byli malí a seděli spolu v lavici na základní škole. Možná je mi jen vděčný za to, že ať už se mu stalo cokoliv, ať prohrál peníze v automatech, opil se do němoty, ukradl nějakou nesmyslnou drobnost z obchodu, protože příležitost dělá zloděje, vždy se mohl spolehnout na to, že já nemám potřebu ho soudit. Alespoň ne nahlas. A hlavně, že pokud to alespoň trochu jde, vždy mu pomůžu se ze všeho vysekat. S postupem času se ale rozdíly našich povah ještě více prohlubovaly. Já se stával uzavřenějším, zaměřeným na své umění, zatímco Danny se stával stále více společenským a rozvířeným. I tak jsme se spolu ale nikdy nepřestali alespoň jednou za čas vídat a uměli jsme se společně zasmát. Pro Dannyho je téměř vše pouhým vtipem. Danny má vlastně celkem podobný smysl pro humor jako Nell. Vtipkování o ostatních lidech, imitování a podobný nižší humor, na který já nemám vždy náladu, zatímco oni ano. Třeba se se mnou Danny ještě pořád baví, aby měl příležitost častěji a hlasitěji se zasmát s ní.

Možné to vlastně je.

Občas to bývá i nepříjemné. Občas si s nimi připadám jako kus nábytku. Prostě tam jsem. Jako stůl, o který se oba opírají, když si spolu povídají. Přestože tomu nerozumím, jelikož se zdá, že nejde o konverzaci, ale spíše o dva nezávislé monology, přičemž ani jednomu z nich to ani v nejmenším nevadí. Občas se mi do mysli vtírá i ošklivá myšlenka, že mě možná oba berou jen jako takovou pojistku. Že v případě jakýchkoliv problémů se jim budu snažit pomoct a budu se snažit oba si je udržet za každou cenu. Přestože já sám za sebe peněz na zbyt nemám, mám ale bohaté a vlivné rodiče, které mohu o pomoc vždy požádat. Tedy už jen jednoho z nich. Takových situací ale bylo mnoho, žádal jsem převážně matku o pomoc se vším možným a většinou byly mé žádosti spojené s nějakým Dannyho problémem a snahou pomoci mu najít cestu z něj, nebo šlo jen o mou vlastní snahu alespoň dorovnat na nulu různě vysoké finanční nesoulady mezi mnou a Nell. O peníze šlo v drtivé většině případů. Nedokážu spočítat, kolikrát mi matka podávala peníze do ruky se slovy, že tentokrát „je to již opravdu naposledy“.

A možná je to celé nesmysl a možná jim oběma křivdím. Měl bych být rád, že Dannyho a Nell ve svém životě mám. Ale necítím se být vděčný. Cítím se sám. Vždy jsem byl sám. Mohly kolem mě být davy lidí, stejnak jsem byl sám.

Až po probuzení jsem si uvědomil, že jsem sedíc s hlavou opřenou o náš vrtkavý stůl po další probdělé a proplakané noci dovedl konečně usnout. Celá má levá tvář byla otlačená a uprostřed ní jsem cítil malý bolavý dolík od nějakého drobku, na který jsem si hlavu očividně položil. Necítil jsem hlad, i když podle času na hodinách jsem uznal, že něco sníst bych asi měl.

Nell svůj volný čas obvykle trávila četbou. Na místě, na kterém by dle architekta, zodpovědného za plánek našeho malého bytu, měla být umístěna prostoduchá televize, byla však namísto televizní obrazovky mnohem duchaplnější a zcela zaplněná knihovna ze světlého borovicového dřeva. V knihovně měla Nell vzorně vyskládané celé série knih vydaných jejími oblíbenými autory a autorkami. Většinu z nich si kupovala sama, ale velkou část tvořily i knihy, které za ta léta dostala jako dárky ode mě. Pokud to nebyla současná beletrie nebo fantasy, Nell měla ráda všechno a neomezovala se na konkrétní žánry či autory. Knihy všech možných, velice různorodých a různodobých spisovatelů a spisovatelek se ocitly v jedné knihovně vedle sebe, avšak celá jedna řada byla věnována o něco málo oblíbenějšímu žánru, čímž byly romány z prostředí italské mafie a celkově o gangsterech z šedesátých a sedmdesátých let. Ani jediná z těch knih nepatří mně, nejsem velký čtenář a nebaví mě příběhy číst. Baví mě jim však naslouchat. Když Nell vypráví různé scény či celé příběhy knih, pozornost neztrácím.

Zatímco jsem spal s hlavou položenou na stole, Nell si tentokrát ale nekrátila dlouhou chvíli četbou, nýbrž se opět uchýlila ke svému oblíbenému filmu. Pád říše římské viděla snad tisíckrát, byť v posledních několika letech jen na malém displeji svého telefonu. I já jsem jej díky Nell již nedobrovolně znal zpaměti. Nevím, jak Nell může vůbec napadnout ten tříhodinový film spustit znovu. Z nějakého mně neznámého důvodu jí zrovna Pád říše římské přirostl k srdci, uklidňuje ji a chlácholí. Myslím, že se na něj kdysi dívala se svým otcem nebo něco takového, a proto má k tématice starořímských panovníků a hlavně k tomuto konkrétnímu filmu tak silný vztah. Nejsem si ale jistý. Zcela jistý jsem si jen tím, že mi něco takového bez pochyb říkala, možná, že dokonce opakovaně, proto se ji na to v žádném případě nesmím ptát a prozradit tak svou nepozornost. Nell ví, že nemám rád, když ten film znovu pouští v mé přítomnosti. Není to špatný film, jen jej nepotřebuji vidět každý týden. Jakmile si Nell všimla, že jsem se probudil, poklepáním na displej telefonu zastavila přehrávání těsně před tím, než se Lucilla s Liviem políbili. Hned nato si Nell přisedla zpět ke stolu, od kterého jsem se já vstát prozatím nechystal.

Pokračovali jsme přesně tam, kde jsme přestali, Nell donesla další lahev a čisté sklenice. Prazvláštní atmosféra v našem bytě se stala atmosférou ještě zvláštnější a byt tak působil ještě více skličujícím dojmem. I brzké setmění venku za oknem způsobilo ještě ponurejší náladu zde uvnitř. Vůbec jsme nemluvili. Jen jsme si nalévali a pili, jako bychom si snad už vůbec neměli co říct. Jako bychom si byli cizí.

Tolik alkoholu mi rozhodně nesvědčilo. Fáze té uměle navozené lepší nálady byla dávno za mnou a já se vřítil do propasti smutku a zoufalství, do které alkohol smutné lidi tak často směruje.

Je o tolik snadnější definovat a udávat konkrétní příklady neštěstí, než se snažit o správnou a nejlépe všeobecně platnou definici štěstí. Štěstí pro každého může znamenat něco jiného. Matčino úmrtí mě nutí k zamyšlení, co vlastně znamená ten pojem pro mě samotného.

Možná na tom něco je, možná, že otec má pravdu, když říká, že se jen bezúčelně plácám životem. Bezúčelně a hlavně bezcílně. Nemám žádný ultimátní životní cíl. Nemám vytyčený cíl zhola žádný. Nemám jasnou představu o tom, co konkrétně pro mě znamená štěstí, ani jak správně naložit s životem, který máme všichni jen jeden jediný, bohužel. Matka toho stihla na světě udělat tolik dobrého. Dokonce i po její smrti nepřestala konat dobro a svůj likvidovaný majetek a finance věnovala různým charitativním organizacím, jak jsme si to v jeden nešťastný den v návštěvní době odsouhlasili s tím, že mě v případě potřeby nadále může podporovat otec. Ten, ať je jaký chce, rozhodl se plně zasvětit svůj život konkrétnímu účelu, kterým na světě pomáhá udržet pořádek a dosahovat zadostiučinění. Jasný cíl, jasný přínos. A já takovým být neumím.

Nevím proč tomu tak je.

Ale je to tak.

Uvědomil jsem si, že naše mlčení Nell přerušila. Už dobrou chvíli mluví a já nemám nejmenší ponětí o čem. Mé myšlenky jsou jinde. A mám potřebu se s ní o ně podělit. Jaká to chyba.

„Nell,“ přerušil jsem ji a zároveň zaskočil neočekávanou otázkou mimo téma: „jsi šťastná?“

„Co?“ nechápavě hledala vysvětlení kdesi na mém obličeji.

Mluvil jsem opile, pomalu a přerušovaně.

„Já myslím, že, že asi nejsem šťastný. Nejen dnes.“

Nell neudržela soustrastný pohled.

„Chápu, že je ti smutno, ale tohle je dost krutý, víš? Nejsi šťastný? A víš co? Nikdo není! Ty, já, nikdo! Já se aspoň snažím na sobě pracovat!“

Je to možné? Může být pravda, že se nikdo necítí šťastný?

„Chodím do pitomý práce a držím tenhle byt! A ty? V tom svým salonku si celý dny jen čmáráš na papír a živoříš z toho, co ti na účet posílá táta. A to ti stačí! Nevážíš si toho, co pro tebe dělám, nemáš skutečnou práci, nikdo ti tam už nechodí a tobě to ani nevadí! A pak mi řekneš, že asi nejsi šťastný? Víš co? Jdi do háje!“

Nemám sílu se hádat. Jsem unavený.

„Promiň.“ řekl jsem. „Já jen, dnešek mě nutí přemýšlet. Prosím, Nell, přestaň.“

Nell nepřestala. Její jednání, slovník a nálada byly zcela jasně výrazně ovlivněny alkoholem.

„Doufám, že tě nutí přemýšlet hlavně nad sebou a nad tím, co se svým životem děláš. Měl jsi možnosti, co já nikdy neměla. Zázemí, peníze, mohl jsi to dotáhnout daleko, dělat cokoliv! Aspoň tu medicínu jsi mohl dodělat, když ti právničina smrdí!“

„Zvláštní. Hodně zvláštní. Vypadáš jako Nell, tváříš se jako Nell, ale mluvíš jako můj táta.“

Z jejího výrazu jsem pochopil, že se jí má poznámka vůbec nezalíbila. Ale dnes nemá šanci mě rozčílit a nemá ani šanci mě ještě více zarmoutit. Nemůže mě ani vyhodit spát na gauč, protože tu žádný nemáme. Přesto došlo k eskalaci konfliktu směrem, který jsem neočekával.

„Tak víš co? Vypadni odsud! Zmiz!“

Nejistě jsem vstal od stolu, přikývl jsem a její příkaz poslechl.

Nell zřejmě nebyla plně spokojena se zvukem, který vydaly dveře od bytu při jejich prudkém přibouchnutí. Tenká vrstva plstě nalepená po obvodu zárubní bohužel neumožňovala její rozčílení adekvátně vyjádřit a bylo tedy nutné prásknout ještě dveřmi vedoucími do ložnice, což jsem i přes zavřené vchodové dveře tlumeně zaslechl. Neměl jsem ani myšlenky, ani sílu na to se otočit a snažit se její rozhodnutí měnit, hádku deeskalovat, nebo zahrát nějak do vtipu a situaci zachránit tak, jak se mi to v minulosti již tolikrát podařilo.

V poslední době se vážně s Nell hádáme mnohem častěji. Frekvence hádek se zvolna postupně zvyšovala, poté se ustálila a nyní je dokonce poměrně pravidelná. Ty větší hádky míváme tak jednou měsíčně. Nabízí se tím vysvětlení pravidelnosti jejího rozhořčení a vrtkavých nálad. Nenabízí se ale příliš mnoho vysvětlení, proč já se vždy tak automaticky a tak ochotně snažil Nell uklidňovat a omlouvat se, aniž bych doopravdy rozuměl tomu, za co že se to vlastně omlouvám. Má obvyklá reakce by byla taková, že bych se snažil submisivně se připlazit zpět, jako pes s ocasem staženým mezi nohami. Jen ten ocas bych měl na druhé straně. Dnes jsem však zůstal ke vstupním dveřím otočený zády, tak jak mě Nell z bytu vystrnadila. Dobývat se zpět se nechystám.

Už opravdu dlouho jsem se necítil tak, jako se cítím nyní. Mám pocit, že potřebuji být sám, zároveň mě pocit osamělosti ničí.

Nevidím.

Před oči se mi totiž vtírají představy a obrazy a strhují můj zrak z reality do myšlenek, vidím stále ty samé výjevy dokola a dokola.

Sto sedmdesát tři.

Přede mnou je zasněžený chodník s vyšlapanou stezkou tak úzkou, že jen stěží se do ní vejdou obě nohy chodců. Nevidím jej.

Míjím další kolemjdoucí, pomalu se deroucí zasněženými ulicemi, nevidím je.

Vidím rakev.

Sto devadesát dva.

Kněží, zlaté lemování, černé závoje.

„Dvě stě.“ zamumlal jsem sám pro sebe.

Dvě stě třicet sedm.

Dvě stě padesát.

Rakev.

Vzdávám to.