Vitamínové vztahy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Marian Rojas Estapé

Vitamínové vztahy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým rodičům, protože mi ukázali cestu
k mé vitamínové osobě, manželu Jesúsovi.

Mým čtyřem dětem,
vitamínům a oxytocinům v ryzím stavu.

Tato kniha byla dopsána 13. června 2021
na svátek svatého Antonína z Padovy.

ÚVOD

Odjakživa mě přitahovala lidská mysl. Už jako malá holka jsem zaujatě sledovala chování lidí a jejich emoce. Když jsem zjistila, jak úzce jsou spojeny mysl a tělo a jak funguje mozek a emoční svět, napsala jsem svou první knihu Jak na to, aby se nám děly samé dobré věci. Představuje v mém životě důležitý předěl. Zpočátku jsem váhala, zda publikovat nejdřív ji nebo knihu, kterou právě držíte v rukou. Pak mě napadlo, že kniha o osobním učení a porozumění mozku bude užitečná k tomu, abych se mohla lépe zaměřit na tuto druhou.

Předávání zkušeností, myšlenek a vědeckých konceptů týkajících se životních příběhů různých lidí, mě hluboce ovlivnilo, a v důsledku toho jsem se začala zabývat i dalšími stránkami života. Uvědomila jsem si, že je nutné mluvit o zásadním tématu: Štěstí je podmíněné naší schopností připoutat se k druhým, nebo se od nich naopak odpoutat.

Vitamínové vztahy vyprávějí o mezilidských vztazích. Jako lidské bytosti jsme stvořeni tak, abychom žili spolu, vytvářeli pouta, stýkali se a milovali se. Jsme společenští tvorové, a proto máme přirozenou potřebu navazovat vztahy s ostatními.

Vztahy, i ty nejlepší, mají své chyby, a když se s nimi neumíme dobře vypořádat, stává se z nich důvod k trápení. Proč má někdo vždycky problematický a bolestný partnerský vztah? Jsou citová vazba a přilnutí tak důležité, jak se říká? Proč někdo vzbuzuje větší důvěru než jiný? Je za důvěrou, citovou vazbou a láskou „něco“ biochemického? Ovlivňuje výchova dětí to, jakého partnera si v budoucnosti vyberou? Jak navazujeme vztahy s jinými lidmi? Proč jsou někdy zdrojem utrpení? Proč s někým okamžitě souzníme, ale jiný je nám od prvního okamžiku nesympatický a vzbuzuje v nás nedůvěru? Jak zvládnout toxický vztah? Jak si správně vybrat partnera?

Během koronavirové pandemie jsme si uvědomili důležitost vztahů. Vždyť jedním z faktorů, které nejvíc přispěly k vlně jejích negativních dopadů na duševní zdraví, byla izolace: nesmět se mezi sebou scházet, dotýkat se nebo se objímat, nevidět si do tváře, nevidět výraz v obličeji a emoce druhých, protože je zakrývaly roušky, nebo nemožnost užívat si přítomnost lidí z našeho okolí. Toto vše nám značně ublížilo. Proto chci v této knize ukázat, jak je důležité, abychom pochopili mezilidské vztahy, jak nás posilují nebo oslabují a vyvolávají v nás pocit zranitelnosti. Kvalita našeho života z velké části závisí na tom, jaké vztahy navazujeme, jak umíme milovat a jak umíme lásku od druhých přijímat.

Pokusím se odpovědět na důležité otázky. Proč jednou někomu důvěřujeme, a jindy nedůvěřujeme? Co se aktivuje v mozku, když vidíme člověka, který je nám milý? K jakým změnám dochází v organismu, když stojíme před jedincem, který v nás vyvolává úzkost a nevolnost?

To jsou některá témata, kterými se budu zabývat. Pole záběru je velmi široké a plné drobných rozdílů, každý životní příběh je jedinečný, ale jak už jsem říkala v první knize, porozumění znamená úlevu. To, že si rozumíme jako lidským bytostem, přináší úlevu. Když si člověk porozumí a akceptuje se, dokáže překonat rány a traumatické události, aby se mohl stát nejlepší verzí sebe sama. Dostanete informace, které vám pomohou lépe porozumět vztahu s rodiči, sourozenci, partnerem, dětmi, přáteli nebo spolupracovníky. Zkrátka a dobře, s vaším společenským prostředím.

Milí čtenáři, vítejte na vzrušující cestě svým životním příběhem. Od počátku až do konce, od vašeho početí až do současnosti. Chci, abyste pochopili, jakým způsobem navazujeme vztahy s druhými, a porozuměli jim.

PRVNÍ PREZENTACE: OXYTOCIN

Pro začátek vám chci představit klíčový hormon pro celou naši cestu: oxytocin. Má podstatnou roli při porodu a při kojení. Je ohromující, kam se v posledních letech dospělo ve studiu neurovědy, a proto jsou dnes známé mnohé účinky tohoto hormonu na naše chování a zdraví. Oxytocin je látka, která se v organismu mj. aktivuje, když nám někdo projevuje důvěru. Čím větší důvěra, tím víc býváme velkorysí a pozorní.

Stejně tak jako v knize Jak na to, aby se nám děly samé dobré věci jsme se stali „experty“ na kortizol, teď poznáme oxytocin, citovou vazbu a lásku z vědeckého, psychologického a lidského hlediska.

Tuto knihu jsem psala během pandemie, Filomeny (pokud jste v první polovině ledna 2021 nebyli ve Španělsku, nebudete sněhovou bouři Filomenu, která zahalila velkou část Iberského poloostrova do bílého, znát) a mateřské dovolené. Přítomnost mých čtyř dětí je v tomto díle velmi patrná. Co kvůli nepříznivé a komplikované situaci postrádá na dokonalosti, to získává na pravdivosti a realističnosti. Některé kapitoly vám dají víc než jiné. Žádoucí je přečíst si knihu celou, protože je pojatá tak, abyste se v každé kapitole něčemu přiučili. V každém bloku najdete témata, která vás mohou poučit a zaujmout. Také si můžete projít obsah a zatrhnout nadpisy, které vzbudí vaši pozornost nejvíc, nalistovat na daná témata a nacházet odpovědi na mnohé neznámé ve svém životě.

Tyto stránky vám pomohou, abyste si porozuměli, protože kdo to neudělá, nikdy skutečně nepřekoná rány svého života a pouští se do vztahů, které pro něj nejsou vhodné.

Několik drobných rad:

– Jestli chcete porozumět fyziologii a biochemii, které se skrývají za přátelstvím, mateřstvím a láskou, začněte oxytocinem.

– Jestli chcete pochopit svůj příběh, zahojit rány minulosti a porozumět svým vztahům, mnoho vám přinese blok o citové vazbě.

– Jestli si chcete přečíst, jak pracuji s citlivými místy a traumatickými událostmi, vnitřním hlasem a afektivními poruchami, doporučuji vám svoji vitamínovou terapii.

– Jestli se snažíte porozumět svým partnerským vztahům nebo problémům s jejich navazováním, pomůže vám blok o partnerských vztazích.

– Jestli jste otcem nebo matkou a chcete v této vzrušující etapě obstát co nejlépe, doporučuji vám blok o citové vazbě.

– Jestli žijete vedle toxických osob, které vás zneklidňují, doporučuji vám blok o toxických osobách.

– Jestli chcete vědět, odkud pochází váš vnitřní hlas, který vás ubíjí a stahuje ke dnu, přečtěte si stať o vnitřním záznamníku.

– Jestli chcete porozumět světu sexu a rozkoše ve 21. století, doporučuji přečíst si kapitolu o rozkoši.

– Jestli vás trápí vztah s rodiči, určitě si přečtěte část o citové vazbě a toxických osobách.

Jestli vás zajímá hodně témat, doporučuji začít od začátku. Všechno má nějaký smysl a pořadí kapitol je dobře promyšlené.

Každopádně děkuji za vaši důvěru. Nad některými stránkami se pousmějete, jiné vás dojmou, nad dalšími se budete muset zamyslet a jiné vám budou vzdálené, protože nejste v daném životním okamžiku. Ať už je váš příběh a život jakýkoliv, z celého srdce doufám, že vám kniha pomůže, že vás přiblíží k vašim vitamínovým osobám a povzbudí k tomu, abyste sebekomplikovanější vztahy změnili ve vztahy pozitivní a radostné.

Ale největší radost bych měla, kdybyste byli vy VITAMÍNOVOU OSOBOU PRO SVÉ OKOLÍ.

V Madridu, 10. ledna 2021

OXYTOCIN

Dotknout se kůže je někdy tak příjemné

jako vzít do prstů kousek mlhy.

Jako letmým dotekem pohladit vodu,

když je studená a živá jako sama země.

Jorge Debravo

1
Hormon objetí

Už jste pravděpodobně slyšeli o oxytocinu. Je to velmi důležitý hormon pro ženy v reprodukčním věku a hraje zásadní roli v těhotenství, při porodu, kojení a sexuálním styku. Uvolňuje se z hypofýzy (podvěsku mozkového) při aktivaci hypotalamu.

Když ženě odteče plodová voda, dochází k masivnímu uvolňování oxytocinu, který způsobuje porodní stahy. To je důvod, proč se mnohým rodičkám, kterým se musí vyvolat porod a uspíšit narození miminka, podává syntetický oxytocin.

Tento hormon je také úzce spojený s kojením. Stimulací bradavky se uvolňuje do prsní tkáně a ovlivňuje tím tvorbu mateřského mléka. Zároveň se objevuje při milování: aktivně ovlivňuje pocit blaha a rozkoše, který je vyvolán hlazením, mazlením, masážemi a vlastním sexuálním stykem.

Všechny chvíle, kdy dochází k vylučování oxytocinu, jsou spojené s rozvojem lidských vazeb.

Moje znalosti o oxytocinu pocházely z doby, kdy jsem studovala medicínu. Slyšela jsem o něm různé teorie, ale hlouběji jsem se jimi nezabývala, dokud jsem si neprošla jistou životní zkušeností a neuvědomila si, že oxytocin mě při dalších studiích a konferencích bude doprovázet.

Byla zima, několik měsíců po narození jednoho z mých dětí, a já pomalu začínala zase pracovat. Ten den jsem byla pozvaná na psychiatrický seminář, na kterém byl prezentován nový lék. Akce se konala v jednom hotelu v centru Madridu a já jsem jela autem.

Parkoviště, kde jsem auto nechala, má velmi úzká parkovací místa a pokaždé musím dlouho manévrovat, než se do nich trefím.

Jakmile prezentace skončila, odešla jsem, protože jsem musela jet nakrmit své miminko, které jsem v té době ještě kojila.

Na parkovišti to odpoledne nefungovala světla a byla tam větší tma než obvykle. Když jsem šla k autu, kousek od sebe jsem zahlédla vysokého muže, který mě upřeně pozoroval. Vyrazil za mnou a v jednom okamžiku začal křičet, abych mu dala mobil. Strachy bez sebe jsem odpověděla, že nedám. Srdce mi bušilo jako o závod, začala jsem panikařit a zaplavil mě kortizol – spustil se veškerý můj poplachový mechanismus: tachykardie, zrychlený dech, nadměrné pocení, … Nedokázala jsem myslet, jenom jsem chtěla rychle utéct, ale byla jsem ve třetím patře podzemního parkoviště.

Nervózně jsem hledala v kabelce klíče a říkala tomu člověku, ať mě nechá na pokoji. Byl čím dál blíž a v tom na někoho hlasitě vykřikl. Využila jsem okamžiku, sedla do auta, a ani nevím jak, jsem nastartovala. Prudce jsem vyrazila a jako zázrakem dokázala hned napoprvé vyjet a uniknout tak nebezpečí.

Celou cestu domů mi srdce tlouklo až v krku a byla jsem velmi rozrušená. Cítila jsem strach a nedokázala se žádným způsobem zklidnit.

Už mimo nebezpečí se ve mně ozval hlas, moje racionální já, a zdálo se, že říká: „Vždyť přece dobře víš, co se ti děje, snaž se uklidnit!“ Ale nešlo to. Nedokázal to ani můj manžel, kterému jsem zavolala do práce a který se mě po telefonu pokusil utišit.

Když jsem dorazila domů, už z výtahu jsem slyšela, jak syn pláče. Jeho obvyklá doba krmení již uplynula. Se sevřeným srdcem jsem se posadila, abych ho nakojila. Maličký už nějakou chvíli pil, když přiběhl manžel. Pokojně, bez nejmenšího záchvěvu v hlase, jsem mu odvyprávěla, co se mi přihodilo. A to neuběhlo ani dvacet minut od rozhovoru z auta.

„Jak ses dokázala tak rychle uklidnit?“ zeptal se mě překvapeně.

Měl pravdu. Srdce mi tlouklo zase normálně a cítila jsem se mnohem lépe, snad až příliš uvolněně, jako bych si vzala uklidňující prostředek. Znám se dost dobře a vím, že před několika minutami zažitý stres měl ještě doznívat. Všechny změny chování zpravidla do hloubky analyzuji a uvědomuji si, kdy se dostávám do pohotovostního stavu a kdy do stavu uvolnění, přesto jsem v tomhle případě nechápala, co se stalo.

Pak jsem pohledem zavadila o syna, který pokojně pil, a napadlo mě: „A co když oxytocin snižuje koncentraci kortizolu?“ Jakmile jsem dokojila a uložila miminko do postýlky, otevřela jsem počítač a začala pročítat vědecké portály, které si platím. A v tu chvíli se přede mnou otevřel nový, vzrušující svět.

Když koncentrace oxytocinu stoupá, koncentrace kortizolu klesá.

Od toho dne se snažím sledovat poslední výzkumy a studie o hormonu, kterému se také říká hormon lásky nebo přilnutí. Obzvlášť se zaměřuji na to, jak se spojuje a interaguje s jinými hormony, jako jsou kortizol, testosteron nebo dopamin.

Studií na toto téma je čím dál víc. Na následujících stránkách se s vámi podělím o koncepty a myšlenky, které mohou být pro vaše zdraví velmi užitečné. Ale než budu pokračovat, považuji za nutné stručně připomenout vlastnosti našeho starého dobrého známého – kortizolu.

STARÝ DOBRÝ ZNÁMÝ – KORTIZOL

Abychom pochopili roli oxytocinu v mezilidských vztazích, je nezbytně nutné porozumět fyziologii a fungování kortizolu. Tento hormon byl hlavním tématem v knize Jak na to, aby se nám děly samé dobré věci.

Kortizol je hormon stresu a uvolňuje se zásadně ve stavu pohotovosti nebo ohrožení. Je prospěšný tím, že nám pomáhá čelit úkolům, výzvám a ohrožením bojovými a únikovými mechanismy.

Když dochází k jeho vylučování, začínají se v těle dít různé fyzické změny, které ho připravují k akci, což se projevuje známou tachykardií (zrychlenou srdeční činností), tachypnoí (zrychleným dýcháním), nadměrným pocením a/nebo třesem. Dalšími známkami zvýšené koncentrace kortizolu v situacích strachu nebo ohrožení bývají zažívací potíže (zácpa nebo průjem), psychický blok, sucho v ústech nebo dušnost.

Kortizol a jím v organismu způsobené změny se jasně projeví, když vás na ulici někdo pronásleduje, bojujete s požárem, prolétáte turbulencemi nebo se na vás řítí auto. Kromě těchto evidentních případů lidské tělo ve skutečném sedavějším a nudnějším životě denně čelí mikro- nebo makro okamžikům, při kterých se pohotovostní systém aktivuje stejným způsobem (možná méně intenzivním): ranní setkání s toxickým šéfem, život v neuspokojivém partnerském vztahu, starosti s dítětem, chmury kvůli vážnému zdravotnímu problému, …

Kortizol je cyklický hormon a jeho pravidelné uvolňování se obvykle řídí světelným cyklem: nejvíc se vylučuje po probuzení, což je jistým způsobem blahodárné pro naši ranní aktivaci, během dne jeho koncentrace postupně klesá a za soumraku se opět lehce zvyšuje.

Tady bych chtěla opět zdůraznit již mnohokrát řečené: Mysl a tělo nerozlišují mezi skutečným a pomyslným ohrožením. Organismus reaguje úplně stejně na fyzickou událost, která se stala ve skutečném životě, jako na domněnku, která existuje jen v naší mysli. Uvedu příklad: Představte si, že jste na bankovním účtu v červených číslech a ze školy dostanete zprávu, že nemohl být stržen měsíční poplatek. Napjatá a nepříjemná situace způsobí zvýšenou koncentraci kortizolu a v příštích měsících pravděpodobně budete zažívat strach nebo tíseň z toho, že by se nepříznivá finanční situace mohla opakovat. Fyziologický dopad těchto obav bude velmi podobný napětí, které jste cítili v okamžiku reálného problému.

Kortizol ovlivňuje mnohé tělesné systémy. Jeho prudkou aktivací se tělo připravuje k rychlému jednání, a proto krev spěchá na pomoc a cestuje ze střev do hybných svalů, aby posílila únikovou nebo obrannou akci, což je důvod, proč v úzkostných chvílích ztrácíme chuť k jídlu. Naše svalstvo přijímá potřebné signály (nervové i biochemické), aby se připravilo na útěk před nebezpečím nebo na boj.

Kortizol napomáhá tomu, aby kyslík, glukóza a mastné kyseliny energeticky pokryly svalové funkce. Zrychlený srdeční rytmus nutí srdce pumpovat rychleji a vhánět krev a živiny do svalů, aby mohly reagovat na případnou hrozbu. Na druhou stranu kortizol potlačuje vylučování inzulinu a vyvolává tak uvolňování glukózy a proteinů do krve. Také je spojen s imunitním systémem, protože potlačuje záněty. Organismus při stresu dávkuje své energetické zdroje. A imunitní systém má obrovskou spotřebu energie, proto se při nemoci cítíme vyčerpaní. Tato energie je při stresu z velké části distribuována a využívána obranným systémem.

Kortizol je pro organismus velmi důležitým hormonem, avšak jeho nadměrné množství je škodlivé.

Problém kortizolu spočívá v jeho neustálém uvolňování. V situacích nejistoty nebo při velkých starostech se organismus kortizolem přiotráví, to znamená, že krví obíhá příliš velké množství této látky. Stav přiotrávení změní odezvu imunitního a zánětlivého systému. Člověk, který žije s vysokou koncentrací kortizolu způsobenou dlouhodobým stresem nebo ostražitostí, brzdí schopnost organismu regulovat záněty, jeho tělo se obtížněji brání hrozbám, a proto je náchylnější k různým infekčním nákazám.

Kdo už někdy nezažil, že po týdnech těžké práce odejde na dovolenou a onemocní? Tělo je náchylnější k tomu, aby například rozvinulo nachlazení, zánět močových cest nebo gastroenteritidu.

Úroveň latentního nebo slabého zánětu tvoří základ mnoha zánětlivých a autoimunitních onemocnění. V poslední době se jedním z mých cílů stalo poukazovat na důležitost hlídání zánětů v těle a mozku.

Mozek ve stresu podléhá zánětům. Poslední výzkumy dokonce mluví o depresi jako o zánětlivém onemocnění mozku. Velice mě toto téma zajímá, proto u některých rezistentních depresí žádám o krevní rozbor, abych pracovala z pozice zánětu a zlepšila duševní rozpoložení.

Existují protizánětlivé diety, doplňky nebo i specifické protizánětlivé přípravky, které pomáhají potlačovat příznaky deprese.

SOUČASNÝ ŽIVOT JE ZÁNĚTLIVÝ

Lidé chodí po ulicích „zanícení“. Když se přiotrávíme kortizolem, organismus je narušený, což má dopad na mysl i tělo. Po fyzické stránce může dojít k vypadávání vlasů (alopecie), tiku v oku, nadměrnému pocení, mravenčení (parestézie), poruchám trávicího traktu, zánětlivým infekcím (gastritida, amygdalitida, artritida, …), fibromyalgii, změnám pokožky (narůžovělost, dermatitida, vrásky), problémům se štítnou žlázou, … Mohou se objevit i poruchy plodnosti, protože kortizol je spojený s rozmnožovací soustavou, a proto stres narušuje menstruační cyklus žen a jejich plodnost.

V psychologické oblasti se také dějí významné změny, velmi často přicházejí problémy s usínáním a spaním, během noci může docházet k častému buzení a ráno přicházet pocit vyčerpání. Z hlediska duševního rozpoložení dochází k poruchám jako podrážděnost, úzkost, nebo dokonce panické záchvaty. Pokud úroveň stresu přetrvává, může přijít i deprese, která je v mnoha případech považována za chronický stav pohotovosti.

Skutečnost, že dlouhou dobu prožíváme napjaté situace, může vyústit do depresivního stavu. Někdy je fyziologický, tedy „normální“. Všem už se nám stalo, že se potýkáme s něčím velmi vyčerpávajícím, a když se všechno konečně vyřeší, přijde stav smutku a apatie. To je pro organismus typické, používá tento mechanismus, aby se zotavil. Je horší, když se stav sklíčenosti prohlubuje a myšlenky se opakovaně stávají negativními. V těchto případech, ze kterých lze vytušit depresi, je nutné neodkladně vyhledat odbornou pomoc. Když rozumíme tomu, jak funguje mysl při různých změnách v životě, nebudeme zaskočeni, když se náš emocionální svět otřese.

Ale pokračujme dál s kortizolovou intoxikací, protože ta přináší také změny kognitivní. Ty mohou sahat od selhávání pozornosti až k potížím se soustředěním nebo pamětí.

Hippocampus (oblast vzpomínek) je citlivý na zvyšování koncentrace kortizolu, a proto se nám ve chvílích největší úzkosti zdá, že nám vynechává paměť. K tomu se přidává skutečnost, že když žijeme v módu přežívání, mysl hledá východiska z konkrétních výzev a jejich řešení, které v ten okamžik identifikuje, ale není schopna jít do hloubky problému nebo si všímat detailů, a už vůbec ne uvažovat ve středně dlouhém horizontu. V těchto chvílích jsme v práci méně výkonní a méně vnímaví k drobnostem každodenního života. Jsme neobratnější jak po intelektuální, tak po emocionální stránce.

A konečně dochází ke změnám chování. Vysoká koncentrace kortizolu vede k izolaci jedince, který nemá chuť stýkat se s jinými lidmi. První lockdown v západní Evropě, kdy jsme byli všichni zavření doma, ulice zely prázdnotou, chyběly informace, panoval strach z neznámého a mezilidské vztahy byly drasticky okleštěny, představuje jednu z největších „kortizolových ran“ ve světových dějinách. Nikdy jsme nic takového nezažili. A co se stalo po uvolnění lockdownu, kdy jsme po měsících strávených mezi čtyřmi zdmi, plni strachu a nejistoty, mohli znovu vyjít na ulici? Mnoho lidí zůstalo dál doma. Měli tzv. ponorkovou nemoc. V zajetí strachu, navyklí na izolaci, s pocitem bezpečí jen mezi svými si mnozí lidé zvolili uzavřený život. Rok po pandemii stále ještě existují lidé velmi těžce poznamenaní lockdownem, někteří už napořád.

Guillermův případ

Guille je mladý, šťastně ženatý muž a otec vícečetné rodiny. Svou ženu a děti velmi miluje a věnuje jim veškerý volný čas, kterého však moc nemá. Je velmi úspěšný a vyhledávaný odborník. Prochází obdobím velkého stresu z pracovního přetížení. Cítí, že se mu stres začíná projevovat i na těle, ale neví, jak této situaci čelit. Mluví o opakovaném výskytu retního oparu, svalových kontrakturách a zablokování zad následkem silných bolestí v kříži.

Jeho manželka ho pozorně sleduje a velmi ji znepokojují zhoršující se fyzické příznaky, které se u něj v posledních měsících projevují. Je přesvědčená, že Guille dává přednost své práci a svým klientům nedokáže nic odříct, a pak často pracuje déle, než je zdrávo. Nejvíc si stěžuje na to, že když přijde vyčerpaný domů, nechce si povídat, jenom políbit děti, navečeřet se a odpočinout si u nenáročných seriálů nebo filmů bez větších dramatických zápletek. Někdy je tak podrážděný, že na běžné situace v soužití reaguje zcela nepřiměřeně.

Guille je „přiotrávený kortizolem“. Měsíce žije v pohotovostním stavu a jeho mysl a tělo k němu vysílají signály a upozornění, aby svůj život změnil.

K prvnímu kroku ke změně jej dovedlo to, že si uvědomil, jak k němu tělo promlouvá. Dokázal přehodnotit svoje priority a následně jim přizpůsobit svůj život. Nejtěžší pro něj bylo naučit se odpočívat, zastavit se během týdne a říct ne, když je práce příliš mnoho. Se zády chodí k fyzioterapeutovi na pravidelné kontroly, podařilo se mu zkrátit si pracovní dobu a stanovil si jako každodenní zásadu vyslechnout ženu a děti, i kdyby to mělo být jen pár minut. Našel si čas na krátký romantický výlet s manželkou, kterým se osvěžil a nabral novou životní sílu. Jeho žena se pro něj snaží najít pochopení a neklást na něj vysoké nároky, když přijde domů vyčerpaný. Od člověka, který prochází náročným životním obdobím, musíme mít realistická očekávání. Jak jsme mohli dosud vidět, fyziologický stres není špatný, je přirozenou odpovědí organismu na hrozbu, ať už skutečnou, nebo pomyslnou, a v okamžicích nebezpečí je nutný k přežití. Skutečně škodlivé je, když hrozba pomine nebo se ukáže jako nepodložená, ale v mysli a tělu dál přetrvává pocit nebezpečí nebo strachu.

Kdo si prožil traumatické dětství kvůli sexuálnímu zneužívání, neustálým fyzickým nebo psychickým útokům svého okolí, šikaně ve škole nebo kvůli jakékoliv jiné bolestné zkušenosti, je ve větším nebezpečí, že bude trpět duševními poruchami a zánětlivým nebo autoimunitním onemocněním. Dalo by se říct, že tento jednou aktivovaný pohotovostní stav do určité míry latentně přetrvává, ačkoliv se jeho následky v oblasti psychické, fyzické a v chování neprojeví až do dospělosti.

Když v ordinaci pozoruji pacienty s narušeným citovým poutem, kterým bylo v dětství hluboce ublíženo a kteří vykazují těžkou somatizaci, uvědomuji si, že velkou část svého života strávili v aktivovaném pohotovostním stavu a jemu odpovídajícím fyzickém a psychickém vyčerpání. Zahojení ran, snížení úrovně zánětu a pomoc s posílením psychiky je cílem mé terapie.

Vitamínové osoby kladně ovlivňují uvolňování oxytocinu a přispívají k uvolňování napětí. Vřelé obětí v těžké chvíli může snížit koncentraci kortizolu, důvěřivý pohled může rozhodujícím způsobem dodat odvahu k překonání těžké zkoušky a povzbudivá slova mohou prolomit pocit osamění.

Život je někdy velmi tvrdý, ale máme k dispozici skvělé prostředky, abychom v něm obstáli s co nejmenší újmou.

Vitamínové osoby a oxytocin nám pomáhají překonat nejtěžší úkoly a nebezpečí.

STOP HORMONÁLNÍMU DETERMINISMU!

Je úžasné sledovat, jak neurověda dokáže čím dál lépe vysvětlit zásady lidského chování a psychologie. Pochopit fyziologii, mechanismy a vnitřní procesy rozhodování je základem pro zlepšení našeho vlastního chování. Když porozumíme zvláštnostem oxytocinu a jak reaguje v součinnosti s jinými hormony, získáme klíč k analýze vlastních životních situací, proč reagujeme tak či onak.

Jednou z oblastí, ve které věda v souvislosti s oxytocinem dělá největší pokroky, je právě ta, která zkoumá možný vliv koncentrace tohoto hormonu na naše rozhodování. Zde je nutné zmínit Paula J. Zaka, amerického ekonoma, který se specializoval na vzájemné vztahy mezi ekonomií, podnikáním a světem emocí. Sám sebe považuje za neuroekonoma. Během své profesionální kariéry provedl četné experimenty s oxytocinem, které vedly k novým objevům. Všeobecně se jeho práce zaměřuje na jednu konkrétní disciplínu, na ekonomii a na vliv oxytocinu na ekonomické chování. Díky pokrokům, ke kterým dochází téměř každý rok, bychom však brzy mohli podlehnout pokušení zredukovat lidské chování na řadu matematických vzorců, což by z mého pohledu bylo nepřesné, a navíc v rozporu s mým vlastním náhledem na svět, člověka a život.

Chtěla bych zdůraznit důležitou věc: Je nutné vyhnout se determinismu. V našem organismu se nepřestávají odehrávat komplikované mimovolní biochemické procesy, které zásadně ovlivňují naše rozhodování, mezilidské vztahy a náladu. Narušení biochemické rovnováhy, například snížením koncentrace určitého hormonu, může částečně ovlivnit neutralitu našeho jednání, ale až na velmi extrémní situace ho nikdy nedeterminuje.

Je to naše mysl a duch, naše duše, prostě my sami, kdo se nakonec svobodně a z vlastní vůle rozhodujeme a to nás zase zpětně modeluje, kým se stáváme a jak si rozumíme s lidmi kolem nás. Proto nejsme otroky naší biochemie. Svoboda jedince se naštěstí nedá tak lehce manipulovat jako koncentrace kortizolu nebo oxytocinu.

Hormony ovlivňují, ale neurčují naše chování.

Máme dvě mocné zbraně – vůli a inteligenci –, abychom zvládali svoje nutkání a sklony. Díky nim umíme přesměrovat i svoje nejsilnější touhy, pokud se nám v daném okamžiku nehodí. Schopnost odložit odměnu, která sídlí v prefrontální mozkové kůře, se musí cvičit a posilovat, protože je to nakonec ona, která nám poskytuje svobodu.

Vůle je, jak často opakuje můj otec, klenotem na koruně našeho chování. Člověk s vůlí dojde dál než člověk inteligentní. Sám se rozhoduje, co přijme a začlení do svého života. Nejsme otroky našich tužeb nebo hormonálních procesů, nicméně se s nimi musíme naučit zacházet, abychom se stali nejlepší verzí sebe samých.

Lidská bytost se přizpůsobuje na základě směsi svých prožitků a biochemie vlastního organismu, mysli a duše, a tak se stáváme tím, čím jsme dnes.

Moje práce psychiatričky se z velké části zaměřuje na pomoc citově zraněným a trpícím lidem. Kromě vědeckých znalostí, schopnosti naslouchat a empatie, je podle mého názoru nutný široký rozhled o pojetí člověka jako lidské bytosti, což pomáhá kvalifikovaně objasnit smysl velkých životních otázek, jimž denně čelí moji pacienti: smutku, úzkosti, nelásce, osamění, bolesti nebo smrti. Přístup lékaře do jisté míry ovlivňuje léčbu a odpovědi, které s jeho pomocí pacienti najdou.

Filozofové, mystici, myslitelé a lékaři se odjakživa snažili vysvětlit lidské chování. Existuje tolik teorií, kolik o nich existuje uvažujících jedinců, ale i přesto se dá vyvodit několik základních, nevyvratitelných tezí.

První: Jak již před dvěma tisíci lety řekl Aristoteles, „člověk je bytost přirozeně společenská“. Všichni si dobře uvědomujeme, že nás přitahuje společenský život a čím dál víc se stáváme městskými lidmi. Stačí se podívat na obrovskou psychologickou újmu, kterou nám způsobila izolace během koronavirové pandemie.

Život moderního člověka je život ve společnosti a s početnými vztahy. Je ohromně zjednodušující pohlížet na jedince izolovaně, je nutné zkoumat ho v celém jeho kontextu, ve všech souvislostech.

Když ke mně přijde nový pacient, při první návštěvě mluvíme o něm, jak se cítí a co se mu děje, ale hned ve druhé fázi se ho ptám na vztahy: partnerské, rodinné, přátelské, pracovní a mnohé jiné. V některých případech je první přímo zapříčiněno druhým nebo se od druhého odvíjí.

Druhá: Hobbes převzal od Plauta větu: „Člověk člověku vlkem.“ Je možné, že jedinci soupeří o stejné prostředky, čímž mezi nimi vzniká agresivita, neméně pravdivé však je, že existuje povšechné solidární cítění. A nemluvím pouze o nevládních neziskových organizacích. Světová náboženství jako křesťanství, islám, hinduismus nebo budhismus představují soustavu přesvědčení, která se ve své náboženské praxi zakládá na pilířích lásky, úcty k bližnímu a solidarity. Řečeno jiným slovy, společenský život a šlechetnost vůči druhým je nedílnou součástí náboženské morálky a etických principů lidstva. Tato šlechetnost a představa o tom, že patříme k něčemu vyššímu, než jsme my sami, je jediným vysvětlením pro obrovskou obětavost zdravotníků během pandemie.

Teď, když už víme, že potřebujeme žít ve společnosti a že naše principy nám přikazují starat se o druhé, podíváme se, jakou roli hraje náš známý hormon oxytocin při dosahování oněch velkých cílů člověka.

2
Citová pouta

Jedna z nejzajímavějších věcí na oxytocinu je, že se jeho úloha neomezuje striktně jen na reprodukční cyklus, nýbrž objevuje se i u faktorů jako empatie, důvěra nebo altruistické chování. Proto je tento hormon zásadní nejen pro přivádění dětí na svět a jejich krmení v prvních měsících, ale je to také životně důležitá látka v mezilidských vztazích: partnerských, společenských nebo pracovních.

Když dojde k vyloučení oxytocinu, obíhá v krevním oběhu a zaplavuje různé tělesné tkáně, čímž vytváří pocit klidu a spokojenosti a zvyšuje empatii.

Oblasti mozku, které spojujeme s emocionálním a společenským světem, tedy amygdala, hypotalamus, subgenuální oblast (část zodpovědná za to, že soudíme blízkého, místo abychom mu pomohli) a čichový bulbus, jsou hustě pokryty oxytocinovými receptory. Účinky tohoto hormonu jsou vnímány v celém těle, obzvlášť když se zachytí na receptorech srdečních a bloudivého nervu (nervus vagus). Čím početnější jsou receptory, tím je daná tkáň citlivější na zvýšenou koncentraci hormonu v krvi.

Bloudivý nerv zásobuje nervovými vlákny srdce a střevo a v organizmu vykonává velmi důležitou funkci.

NERV, KTERÝ ZASE TOLIK NEBLOUDÍ

Srdce tluče rychlostí kolem sto patnácti tisíc úderů za den, aniž bychom si to uvědomovali nebo tomu věnovali pozornost. Játra pracují, ledviny plní svou funkci čistění krve, střevo vstřebává živiny, plíce se rozpínají a smršťují, … Organismus je naprogramovaný tak, aby fungoval bez našeho vědomí. Kdo je za tím, aby všechno hladce fungovalo? Může za to autonomní nervový systém. Kromě jiného má na starosti kontrolu plic, průdušek, srdce, hladkých svalů, jater, žaludku, střev, slinivky a ledvin.

Autonomní nervový systém funguje dvojím způsobem:

▶ Pomocí sympatického nervového systému (sympatikus), který se aktivuje v okamžiku hrozby a nebezpečí působením nám už známému kortizolu.

▶ Pomocí parasympatického nervového systému (parasympatikus), který nám umožňuje uvolnit se, abychom znovu obnovili sílu, obranné látky a energii po období většího napětí nebo úzkosti.

Ten, kdo podobně jako provozní ředitel řídí parasympatikus, je bloudivý nerv, protože obsahuje sedmdesát pět procent parasympatických vláken. Je to on, kdo předává informace o stavu vnitřních orgánů přímo do mozku a oznamuje, že nebezpečí pominulo a srdce už nemusí rychle tlouct, dýchání může být pomalejší a trávicí proces může pokračovat, tedy že si můžeme vydechnout a vrátit se ke každodenním povinnostem. Tento nerv, kterému se říká také pneumogastrický, je desátým z dvanácti párových hlavových nervů. Je to nejdelší nerv v těle, vychází z prodloužené míchy a pokračuje dolů hltanem, hlasivkami, jícnem, hrtanem, průdušnicí, průduškami, plícemi, srdcem, žlučníkem, žaludkem, slinivkou, játry, ledvinami a končí ve střevech, kde zásadním způsobem ovlivňuje mikrobiotu, skupinu mikroorganismů žijících v našem těle, převážně v trávicím traktu, jejichž složení záleží hlavně na stravě, zvycích, stresu a lécích.

Tak už známe důležitý komunikační kanál, který existuje mezi střevem a mozkem. Čím dál častěji se o střevě mluví jako o druhém mozku, protože jeho stěna je protkána hustou sítí nervových zakončení, které produkují různé neuroaktivní látky, hormony uvolňující cytokiny a neurotransmitery, jež ovlivňují mozek i naši psychiku. Oboustranná komunikace mezi mozkem, střevem a mikrobiotou probíhá právě skrze bloudivý nerv.

Jedná se o velmi zajímavé téma. Během terapie často předepisuji probiotika, která pomáhají zlepšovat trávicí a psychosomatické příznaky.

Jedna z nejdůležitějších funkcí bloudivého nervu je jeho klíčový vliv na rozpoznání patogenních organismů a spuštění zánětlivých procesů, které mají za úkol je zničit a uvést vše v těle do rovnováhy. Kromě toho aktivuje mozkový neurotrofický faktor (brain-derived neurotrophic factor, BDNF), který má esenciální funkci v neuronové komunikaci a při konsolidaci vzpomínek. Tím docházíme k důležitému závěru: Když se dokážeme dobře stravovat, když se naučíme správně dýchat a hlídat srdeční rytmus, dokážeme lépe zacházet se svými emocemi, myšlenkami a intuicí.

Účinek oxytocinu je vnímán celým tělem, ale je významný především v případě, že je spojený s receptory srdce a bloudivého nervu. Když stimulujeme bloudivý nerv, vylučujeme oxytocin, takže se posiluje spojení mysli, těla a chování. Co se však stane, když se objeví obávaný stres nebo dlouhodobý stav přežívání? Pokud tělo trvale udržujeme ve stavu napětí, vystavujeme se riziku zánětu. Škodlivé je ochromení kortizolem, které narušuje imunitní systém a oslabuje tělesné i duševní zdraví.

Bloudivý nerv zmírňuje stupeň zánětu a udržuje tělo v rovnováze (v takzvané homeostázi). Také stimuluje vyplavování dalších látek, jako je acetylcholin, kyselina γ-aminomáselná (gamma-aminobutyric acid, GABA) a noradrenalin.

Neurotransmiter, přes který bloudivý nerv komunikuje, je acetylcholin, jenž má velmi důležitou protizánětlivou funkci. A to je jeden z důvodů, proč tento nerv řídí protizánětlivý systém organismu. Dnes může jeho modulární schopnost předejít mnohým častým poruchám nebo je zmírnit: zánětlivé procesy, migrény, alergie nebo kardiovaskulární onemocnění. Když bloudivý nerv správně nefunguje, člověk má problémy znovu se dostat do klidu a má větší sklon podléhat stresu a úzkosti a bránit se patogenům.

CO ZNAMENÁ MÍT NÍZKÝ VAGOVÝ TONUS?

Když bloudivý nerv nefunguje dokonale, mluvíme o nízkém vagovém tonu. Postižené osoby mají sklon žít ve stresu, napětí a nedokážou se snadno uvolnit.

Objevují se následující příznaky:

▶ Zažívací problémy – od potíží s polykáním až k zácpě nebo gastroparéze (porucha vyprazdňování žaludku).

▶ Poruchy nálady jako úzkost a deprese.

▶ Autoimunitní onemocnění.

▶ Záněty.

▶ Cukrovka.

▶ Migrény.

▶ Obezita.

▶ Výkyvy krevního tlaku.

▶ Nedávné výzkumy naznačují spojitosti s Alzheimerovou chorobou.

To je něco, co je pro všechny nesmírně zajímavé. Když porozumíme fungování bloudivého nervu, budeme umět pomoci tělu vypnout sympatický režim (pohotovostní režim) a přejít do zotavovací fáze.

Když bloudivý nerv funguje dobře (vyšší vagový tonus), lidé zvládají lépe stresové situace, dokážou se snadněji uvolnit a navazují užší a pozitivnější vztahy.

JAK STIMULOVAT NERV SOUCITU

Jeden z mechanismů pro co nejlepší fungování bloudivého nervu spočívá v dýchání. Když se organismus nachází ve stavu ohrožení, spustí hyperventilaci, aby do plic dostal co nejvíc kyslíku. Potíže vznikají v případech, kdy je toto dýchání krátké a zrychlené (rychlé povrchové hrudní dýchání), protože přijímáme víc kyslíku, než potřebujeme, což může působit závratě, pocit zalknutí nebo rozostřené vidění. Kontrolované a vědomé dýchání (pomalé bránicové dýchání) přispívá ke svalovému uvolnění, uvedení do pohybu dalších přidružených dýchacích svalů a aktivaci bloudivého nervu.

Kromě dýchání dokáže bloudivý nerv stimulovat:

Zpěv: Hlasová vibrace stimuluje mozkový kmen, kudy prochází bloudivý nerv.

Smích: Schůzky s vitamínovými přáteli, při kterých zní hlasitý smích, přinášejí opravdové fyziologické a emocionální blaho.