Jakubův
cestovní deník 4

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jakub Čech

Jakubův cestovní deník 4 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Footprintovi a Damajkyčovi, že mi byli nejlepšími parťáky, jaké jsem si mohl přát.

Lole, čtvrtému neviditelnému členu našeho týmu, bez jejíž obětavé pomoci by se naše dobrodružství nekonalo.

Mé milé M. Ona sama nejlíp ví, za co všechno. Málo toho není.

A hlavně našemu malému Elániovi, s jehož příchodem na svět nám začal nejdelší ze všech trailů, to nejkrásnější dobrodružství vůbec. Doufám chlapečku, že budeš mít toulavé nohy po tátovi.

Předmluva

Proč?

Proč to děláme?

Proč Hayduke Trail?

Proč zrovna my tři dohromady?

Když někomu nadšeně povídáme o nějaké z našich dlouhých pěších cest, obvykle vidíme trochu užaslý výraz, lehké kroucení hlavou a téměř hmatatelně je cítit, že nezadržitelně vybublává otázka: Proč? Proč to děláte? Asi bych to měl vědět. Dokud se mě na to nikdo neptá, tak je to přece jasné a dává to smysl – takový prostě jsem, je to moje přirozenost, a když mi život dává příležitosti, tak je využívám. Ale když to mám nějak smysluplně převést do slov, v mezích a škatulkách dnešní doby, nedaří se mi to zformulovat. Reinhold Messner v jednom rozhovoru prohlásil: „Miluji divokou přírodu, kde se pohybuji na pokraji lidských možností a spoléhám se jen na vlastní síly. Vyhledávám extrémní dobrodružství, ale zároveň dělám vše pro to, abych nepřišel o život.“

Rozhodně mám rád výlety „na pohodu“, prostě jen být venku. Ale zároveň cítím, že každá moje velká výprava musí nějakým způsobem oťukávat hranice mých možností. Nepotřebuji riskovat, nepotřebuji adrenalin. Jenom mám potřebu opustit jasně daný „program“, který musím jako součást společnosti dodržovat, a potřebu udělat něco, kde budu zodpovědný sám za sebe, kde se nemusím riziku obloukem vyhýbat, ale můžu se mu postavit. A žít. Zajímavě to v knize „Stopy v oblacích“ během rozhovorů s elitními horskými běžci a organizátory extrémních horských závodů naťuknul Richard Askwith: „Když chcete, aby všechno, co lidi dělají, bylo maximálně bezpečné, tak jim berete individuální zodpovědnost. Nechci, aby si lidi mysleli, že si v horách ve špatném počasí nemusí dělat starosti. Já chci, aby si dělali starosti a aby sami převzali zodpovědnost! Nechci, aby náročné trasy běhali lidi, co si myslí, že z nich sejmu zodpovědnost. Radši je upozorním na rizika a řeknu, že pokud nemají správné vybavení a správný přístup, udělají líp, když zůstanou doma.“

I proto padla moje volba po dokončení Triple Crown na Hayduke trail. Jsem zastáncem extrémně zodpovědného přístupu ke všem výpravám. Nerad riskuji, potřebuji být připravený a potřebuji vědět, co dělám. Na Hayduke naštěstí zatím neexistuje mobilní aplikace ani volně dostupná GPS trasa. Kdo chce vyrazit, musí se opravdu snažit, shánět materiály a připravovat se. Ale i to je přece součást dobrodružství! Ta nejistota, skládání obrazu výpravy z malých střípků. Těžko bychom dnes znali jména význačných mořeplavců z konce středověku, kdyby to byli jen chlápci, kterým dal někdo do ruky přesnou mapu a dokonalé navigační pomůcky a řekl jim, ať odvezou tuhle loď tam a tam…

Proto byl Hayduke tak lákavý. Opravdové dobrodružství. I když je jeho trasa poměrně dobře definovaná, jsou na ní spousty „bílých míst“, u kterých autoři trasy pouze suše doporučují: „Najděte si opticky nejméně nebezpečné místo pro sestup na dno kaňonu a nechte gravitaci dělat svoji práci. Dolů se nějak dokutálíte.“ Nebo: „Časté povodně nedovolují v kaňonu řeky přesně definovat trasu. Prostě se držte řeky, dejte pozor na tekuté písky a silný proud a cestou nejmenšího odporu se s kaňonem nějak poperte.“ Lákavé je i sdělení, že: „cesta tímto kaňonem je jen jednosměrná. Pouze směrem dolů. Pokud dorazíte k Tapeats Creeku a ten je natolik rozvodněný, že jím nejde kaňon projít, tak musíte pár dní počkat a doufat, že voda opadne a dostanete se ven“. Všechno jsou to věci, se kterými vám žádná aplikace v telefonu ani pečlivě nastudovaný cizí blog nepomůže. Bude to o správném rozhodování a našich schopnostech až na místě. Cítíte to brnění v celém těle?

A proč zrovna my tři dohromady? Určitě máme každý trochu jiné důvody, proč chodíme, ale ty hlavní asi budou napsané přes kopírák, když to do sebe všechno tak hezky zapadlo. Od začátku byl plán jít ve dvou – s Damajkyčem. Když se potom chtěl přidat Jakub, přišlo mi to samozřejmé ho přibrat. Sladit tři lidi je daleko těžší než dva nebo jít sólo. Ale dobrá parta za to stojí. A ta naše se vážně povedla. Díky, hoši, za skvěle prožité dobrodružství!

Co nejvíc ŽIVOTA do vašich životů
vám přeje FOOTPRINT

Varování

Toto varování jsem psal již u minulého knižního vydání deníku (Pěšky po hranici ČR). Ale myslím, že je vhodné ho zopakovat. Toto není ani beletrie, ani průvodce. Skutečně se nejedná o nic jiného než o každodenní zápisky z cesty typu „šli jsme tudy a tudy, potkali jsme toho a toho, měli jsme takové a takové počasí“. Deníky z cest jsem si historicky psal jen sám pro sebe. Jen abych si mohl později oživit vzpomínky. Styl zůstal stejný, i když jsem je časem začal uveřejňovat online, jen abych uklidnil své nejbližší, že jsem v pořádku. Upřímně mě překvapilo, že si časem našly čtenáře také u širší veřejnosti. Způsob psaní jsem nezměnil ani poté. Jinak to prostě neumím.

Občas se na textu projeví skutečnost, že jeho valná část vzniká uprostřed noci, při „noční směně“, jak to pracovně nazývám. Večer totiž bývám značně unaven a ráno už jsou mé nohy nedočkavé, brání mi marnit den dopisováním deníku. Jediný čas ke psaní mi tedy zbyde někde mezi jednou a čtvrtou hodinou ranní. Trvá to tak 90 až 120 minut, než se mi do telefonu podaří jedním prstem vyťukat své denní zážitky, vybrat a zpracovat cca 10 fotografií a vše umístit na svůj online blog. Některé dny jsou zábavnější, některé jsou všední. Tak to prostě na cestách bývá a já neumím a ani nechci své zápisky dodatečně kořenit květnatou mluvou a přibarvovat své zážitky. Nervu se s živly, nezažívám krajní situace. Tomu se snažím vyhnout, chci si cestu užít. To neznamená, že nezažívám žádné emoce, ale nemám potřebu je vystavovat na odiv. Většinou těm, kdo dávají okatě najevo svá citová pohnutí, moc nevěřím.

Proč tedy své strohé deníkové záznamy zveřejňuji? Protože sám hladově hltám podobné zápisky jiných. Protože mě baví vnímat cesty očima druhých. Protože mi to přinášejí informace z první ruky o cestách, o kterých sním. Nezkreslené beletristickou potřebou vyprávět příběh. Mnohému jsem se tak naučil, na mnohé se připravil a vyvaroval se chyb druhých. Z reakce valné části čtenářů předchozích deníků vím, že v tom nejsem sám. Přesto, pokud někdo čeká zábavné či dobrodružné cestopisné čtení, nechť raději sáhne po knize jiného autora. Sám si občas rád přečtu cestopisnou knížku s osobnějším pohledem na věc. Naštěstí je takových dost.

Úvod

Po dvou letech, kdy jsem byl na domácím hřišti „uzemněn“ a kdy jsem musel odpískat cesty za oceán, se mi už opravdu stýskalo po zemi, kterou jsem prvně objevoval na stránkách knížek Karla Maye, Jacka Londona a Jacka Schaefera. Zároveň mám letos, v roce 2022, domluveno příliš mnoho zajímavé práce, než abych mohl zmizet na půl roku. Takže když se mi koncem listopadu 2021 zmínil kamarád Footprint, že se chystá spolu se svým parťákem Damajkyčem na Hayduke Trail, okamžitě se ve mně rozhoukaly všechny sirény.

Samozřejmě že už jsem toho o Hayduke Trailu hodně slyšel. Moji dva kamarádi, které jsem potkal na Continental Divide Trailu (CDT), Da Bear a Larry Boy, mi vyprávěli, že to bylo to nejdivočejší a nejhezčí, co kdy absolvovali. Sám jsem o něm nijak zvlášť neuvažoval. Vyprávění, která jsem slýchal, mi přišla až mytologická. Trail klikatící se přes coloradskou náhorní plošinu není ani pořádně prošlápnutý, ani detailně zmapovaný. Všichni píší, jak je náročný a nebezpečný. Že se na něj člověk nemá vydávat sám. Že by měl být na vrcholu svých fyzických sil a se spoustou zkušeností s pouštními traily. A je tu přece mnoho jiných dostupnějších cest, tahle se vlastně až tak moc nechodí… Prostě jsem si v hlavě nepřipouštěl, že bych na něj někdy mohl vyrazit.

Ale jakmile se o něm Footprint zmínil, věděl jsem, že jsem ztracen. Asi po čtrnácti dnech jsem se nesměle zeptal, jestli trvají na tom, že půjdou jen ve dvou. Jestli by se jim nehodil třetí do party. Trochu jsem se obával jejich reakce, přece jen jsou to letití kamarádi a já si v tu chvíli připadal tak trochu jako vetřelec. O to víc mě potěšilo, když jsem dostal okamžitou odpověď, že jsem samozřejmě vítán. Sdílená radost, větší radost. A tak jsem se na začátku ledna rozechvěle ponořil do map, průvodců a blogů. A ty mě ještě více utvrzovaly v tom, že tentokrát to nebude úplně obyčejná procházka. Zároveň to bylo poprvé, kdy jsem se začal výrazněji připravovat i fyzicky. Kluci jsou mladší, a navíc se na rozdíl ode mě kromě chození věnují i běhání, lezení a kolu. V minulosti dokonce na profesionální úrovni. A já jsem si stále vědom toho, že jsem byl do čtyřiceti jen gaučový povaleč a s trochou nadsázky vážím tolik, co oba kluci dohromady. Někomu takovému nechci být koulí na noze, a tak jsem od prvního ledna nezačal svůj den dřív, dokud jsem důkladně nepropotil triko. Jestli to k něčemu bude? Nevím. Minimálně budu začínat o sedm kilo lehčí než kdykoli předtím.

Hayduke Trail (HDT) je trasa dlouhá 1300 km procházející jižním Utahem a severní Arizonou. Což znamená pouští a spoustou kaňonů. V zásadě jsou to nejklasičtější kulisy amerického westernu. Začíná v Arches National Park u města Moab a směřuje na jihozápad skrz další národní parky, konkrétně přes Canyonlands, Capitol Reef, Bryce Canyon, Grand Canyon až do Zion National Park.

Její vznik se datuje do roku 2005, kdy byla popsána ve stejnojmenném průvodci, který vydal Mike Coronella a Joe Mitchell. Začátek a konec dělí pouhých 320 km vzdušnou čarou. Nevede příliš pohostinnou krajinou a není tak populární jako jiné dálkové traily v USA. Není divu, většina Utahu je prakticky neobydlená, 88 % jeho obyvatel žije v oblasti Wasatch Front, jehož centrem je město Salt Lake City. Celou trasu projdou ročně tak tři desítky chodců. Existuje na ní spousta alternativ a z minulosti vím, že alternativy jsou skoro vždy zábavnější než „oﬁciální“ trasa. O nějakém značení nemůžeme vůbec mluvit. Často se stává, že místa, kterými se jeden rok dá bez obtíží projít, jsou o rok později neprůchozí. Buď kvůli sesuvu půdy, nebo zvýšené vodní hladině. Četl jsem o případech, kdy někomu trvalo celý den, než z nějakého kaňonu našel cestu ven. Pokud někde za kopci výrazněji zaprší, může člověka uvězněného v úzkém kaňonu smést blesková záplava (ﬂash ﬂood). Ty mají historicky na svědomí sedmdesát životů. Je to zkrátka stezka pro fajnšmekry.

Samotné jméno odkazuje k literární postavě knihy Edwarda Abbeye: Desert Solitaire. Hrdina knihy George Washington Hayduke III se zasazoval o ochranu a nedotknutelnost přírodního dědictví území amerického jihozápadu, a inspiroval tak „duchovní otce“ trailu k jeho pojmenování.

Co se plánování trasy týče, vycházeli jsme z pěti hlavních zdrojů. Z průvodce The Hayduke Trail, který stezku před osmnácti lety deﬁnoval a z webu hayduketrail.org, který provozují autoři průvodce. Dále z map Li Brannforse, z data sheetů Andrewa Skurky (andrewskurka.com) a z webu acrossutah.com. Jaký to je zážitek, jsme nasávali z blogu Wired (walkingwithwired.com) a z videí Jamala Greena – tvůrce webu Acrros Utah (odkaz na jeho YouTube kanál lze najít na jeho webu). Ale velký zdroj informací byl samotný Footprint, který ve Státech nějaký čas žil a mnohá místa související s tímto trailem v minulosti navštívil.

Výzvou bude nejen samotná navigace a hledání průchodné cesty, ale i logistika zásobování a zdrojů pitné vody. Rozhodli jsme se, na rozdíl od většiny ostatních, nepřipravovat si předem na trase ukryté „cashky“ se zásobami jídla a vody. Znamenalo by to přijet o týden dřív, půjčit si auto a všechny zásoby podél cesty rozvézt a zahrabat do země. Na to jsme neměli čas a věřili jsme, že to zvládneme i bez toho. Bude to ovšem znamenat nutnost nosit více jídla a vody na zádech.

Plánování

Tentokrát to pro mě bude jiné i společensky. Vyrážím se dvěma parťáky. Já, solitér. Mám stále v živé paměti, jak to dopadlo se Sarah na CDT. Ale tam byla největším problémem rozdílná očekávání a abych tak řekl… rozdílné kulturní zázemí a výchova. Kluci jsou oba Češi a myslím, že představu o tom, jak jít HDT, máme velmi podobnou. Je pravda, že když jde člověk v uzavřené partičce, navíc spojené vlastním jazykem, hůř se s ostatními socializuje. Na PCT a CDT mě bavilo, že se mi díky vytržení z vlastního prostředí podařilo snáze si vyčistit hlavu. Dokonce se mi po čase přepnulo přemýšlení a sny do angličtiny. Člověk se výrazněji odpoutal od svého běžného života. Ale nemám z toho obavu. Bude to zase nová zkušenost a zkoušet nové věci je vždy obohacující. Celý život se držím slov Pavla z Tarsu: „Všeho zkuste; což dobrého jest, toho se držte.“

S Footprintem se znám nějakých osm let, ale ještě jsme neměli šanci se spolu někde projít. Je to zkušený thru hiker, má za sebou celý Tripple crown (AT+PCT+CDT) a mnoho jiného. Vlastně pokaždé, když jsem v USA šlapal, tak tam byl také, jen na jiném trailu. Často jsme si tam volali, abychom si sdíleli zážitky. V nohách toho má víc než já. Posedlost chozením dlouhých vzdáleností s malou zátěží mu změnila životní dráhu vystudovaného metalurga ve chvíli, kdy založil ﬁrmu NALEHKO zabývající se prodejem a dnes už i výrobou lehkého vybavení na cesty. Vlastně právě od něho jsem poprvé slyšel o PCT a byl to on, kdo mě inspiroval v mých chodeckých začátcích. Časem jsme se skamarádili, a to včetně našich rodin. Dokonce jsem mu mohl načmárat pár obrázků do jeho knížky o chození nalehko. S Damajkyčem se známe kratší dobu a HDT bude jeho první thru hike. Rozhodně to ale není žádný věšák na goretexovou bundu. Je to velkej sporťák a dnes provozuje Nalehko spolu s Footprintem.

Výbava

Má letošní výbava vycházela z výbavy osvědčené na CDT. Opět jsem se rozhodl pro větší batoh – Gossamer Gear Mariposu, a to především kvůli velkému množství neseného jídla a vody. Po dvou letech spaní v hamace se vracím na zem – stromů si v Utahu a Arizoně příliš neužiji. Držím se osvědčené kombinace pěnové karimatky v torzo velikosti a alumatky (nechci řešit případné propíchnutí nafukovačky) s jednoplášťovým cuben ﬁberovým stanem od Zpacks. Stejně doufám, že většinu nocí zvládnu pod širákem. Místo ﬂeecové mikiny budu mít bundu NALEHKO Alpha Aspiring – je lehčí a díky neprofukové vrstvě by měla být i teplejší. I jedno merino triko beru od NALEHKO. Spokojím se s lehčí péřovkou, kterou jsem si loni ozkoušel na Cestě hrdinů SNP. Místo kšiltovky beru klobouk, doufám, že mi pod intenzivním sluncem poslouží lépe. Kapacitu nádob na vodu jsem navýšil na 7,5 litrů. Budu potřebovat o něco delší a silnější provázek – některá místa se nedají překonat s batohem na zádech a je nutné ho za sebou vytáhnout. Velký satelitní komunikátor pro použití v nouzové situaci jsem vyměnil za jeho malou verzi Garmin InReach Mini 2. Mám větší solární nabíječku. Dvoupanelový model ﬁrmy ANKER jsem dorasoval na loňské SNP a nový se již nedá sehnat. Musel jsem vzít za vděk v současnosti vyráběnou třípanelovou verzí. Po dlouhém zvažování neberu ukulele – ani na CDT jsem na něj moc nehrál a obávám se, že tady budu po večerech tak unavený, že by tomu nebylo jinak. Doma nechávám i hrnek; od prosince jsem přestal pít kafe. Těch pět až sedm šálků za den už bylo vážně moc, dokonce jsem si po jeho vysazení prošel nepěknými abstinenčními příznaky. Takže si vystačím s ešusem.

Ale nejzásadnější a očekávanou změnou jsou boty. Po předloňském zklamání s novými modely Altra Lone Peak a loni s Brooks Cascadia jsem letos vsadil na Topo Terraventure, které mnozí považují za důstojné následovníky starých Alter. Nemají sice úplně nulový drop, ale sklon 3 mm není až tak velký. Vsadím se, že do čtrnácti dnů ho na tu nulu sešlapu. Špičku (toe box) mají stejně jako Altry luxusně širokou, svrchní materiál vypadá na pohled bytelněji. Už po prvním odzkoušení z nich mám ten krásný dojem „bačkůrkovatosti“, který jsem jinde než u Alter nezažil. Ale ať je moc nepřechválím. Řekneme si za dva měsíce.

Suma sumárum jsem svou základní váhu ve srovnání s CDT zmenšil přibližně o 700 gramů, což dělá přes 10 %. Udržel jsem se tak pod 6,5 kg. To je zdravý standard – žádné ultra, ale příjemná váha při zachování velkého tepelného komfortu. Přece jen se budeme i tentokrát vyrovnávat s teplotním rozmezím přes 40 °C.

Na dva úseky, konkrétně na přechod nejvyššího bodu cesty Mt. Ellen (3481 m n. m.) a severní okraj Grand Canyonu, kde nás ještě může překvapit sníh, si navíc přibereme nesmeky. V mém případě Snowline Chainsen Pro (405 gramů). Pošleme je před sebou v bounce boxu. Možná budou zbytečné, uvidíme, jaká bude sněhová pokrývka, až tam dorazíme. Ale nechci znovu zažít situaci, kdy jsem podcenil možnou přítomnost sněhu v letních Pyrenejích a můj anděl strážný pak měl plné ruce práce.

Deník

Přípravný den, středa 23. března

Odlétáme v 6:00 z Ruzyně. Kluci jsou z Liberce, takže dorazili už včera večer. Přespí u nás, aby nemuseli vstávat v nějakou šílenou hodinu. Stihneme rychlé předodjezdové pivo se symbolickým „trailovým“ burgerem. Ještě netušíme, že budeme litovat. Doma pak přebalujeme batohy. Kluci se dohodli, že odbaví jen jeden a druhý s těmi největšími cennostmi použijí jako kabinové zavazadlo. Já zůstávám u svého osvědčeného systému s lehoučkým baťůžkem od Sea to summit na palubu, zbytek odbavím. Batůžek mi po zbytek cesty bude sloužit jako vak na drobnosti. Bagáž, která jde pod palubu, ještě pořádně obalíme potravinovou fólií.

Vstáváme před třetí. Kluci toho moc nenaspali. Ten burger nebyl úplně propečený a leží jim v žaludku. Vypadá to, že budou rádi, když je neprožene. Já mám asi víc kachní žaludek. Loučíme se s mou milou M a můj táta nás v tuhle brzkou hodinu obětavě vyzvedává, aby nás hodil na letiště. Jsme tam dvě a půl hodiny před odletem, takže to máme v poklidném tempu. Krátký přelet do Amsterdamu a pak tři hodiny čekání. Krátíme si čas vyhlášením hry o největšího trotla výpravy. Postupně si sdělujeme, co kdo zapomněl. Není divu, tak třeba Damajkyč ještě 15 minut před odjezdem z Liberce seděl v práci za počítačem a na autobus dobíhal s částí výbavy v podpaží. Upřímně se klukům směji. Ale jen do momentu, než zjistím, že jsem se bezpečně ocitl v čele pelotonu – o dvě koňské délky. Zapomenout si doma platební kartu?! K nezaplacení! Jako opravdu?! Opravdu… Tramtadadá! Pomyslné prvenství v téhle hře už mi nikdo nevezme. Naštěstí placení přes Apple Pay, kartu uloženou v telefonu, funguje a neměl by to být problém. A pokud ano, snad mi bude stačit hotovost. Nebo mi vypomůžou kluci. Klasická situace, kdy si člověk myslí, že když se balí na cestu už téměř rutinně, nemusí si kontrolovat předem napsaný seznam s nápisem Nezapomeň.

Trochu mě překvapuje, že před letem do USA už se nekoná předletový bezpečnostní pohovor. Ne že by mi to chybělo. Asi už to není potřeba, když dnes beztak dobrovolně předáváme veškeré informace o sobě Googlům a Facebookům. Na desetihodinovém letu do Salt Lake City sedíme každý jinde. Alespoň máme všichni sedadlo do uličky a můžeme si tak občas protáhnout nohy. Přistáváme ve dvě hodiny odpoledne místního času. Odbavení u imigračního úředníka je překvapivě rychlé. I tady je změna. Oproti dřívějšku se nemusí vyplňovat imigrační formulář. Dává nám to naději, že veškerou přípravu zvládneme dnes a zítra ráno si budeme moci přispat. Sedáme do vlaku, který nás rychle odváží do centra. Obdivujeme hory obklopující město, na kterých je ještě dost sněhu. Není divu, vrcholky mají přes 3000 m n. m. Přitom je teplo už na triko. Naše první kroky vedou k mobilnímu operátorovi (AT&T) pro místní SIM karty. V obchodním centru nás překvapuje spousta zavřených krámů. I tady zápasí s dopadem covidu.

Vyrazíme pěšky do míli vzdáleného obchoďáku s potravinami. Cestou hledáme zastávku autobusu, ze které zítra pojedeme do Moabu. Nacházíme místo podle popisu dopravce, ale nikde žádná značka. Jen odstavný pruh, který se nijak neliší od stovek jiných ve městě. Trochu nás to znervózní. Zaskočím se přeptat do přilehlého mormonského chrámu, kde mi místo odjezdu autobusu potvrdí. Teda… úplně přesvědčení nejsou. Ale klukům to mezitím venku potvrdí i nějaká místní děvčata. Tak snad dobrý. Těch mormonských svatostánků a různých pomníků odkazujících na zakladatele této originální americké církve, která kombinuje prvky křesťanského protestantismu, zednářské mystiky a amerického nacionalismu, je tu spousta. A není divu. Vždyť právě mormoni stáli u zrodu státu Utah, když sem první z nich, poté, co byli vyháněni z jiných států na východu země, roku 1847 doputovali. Ta cesta pro ně byla připodobněním putování izraelského lidu vedeného Mojžíšem z egyptského otroctví. To oni přijali tuto nehostinnou část USA, kde nikdo jiný nechtěl žít, za svou „Zaslíbenou zemi“. I proto hraje v jejich mytologii příběh putování pionýrskými vozy z východu na západ tak důležitou roli a člověk se tu s ním setkává na každém rohu. Přestože mormoni již zdaleka nemají mezi obyvatelstvem Utahu stoprocentní zastoupení, stále tvoří jeho většinu (62 %).

Konečně dorazíme do velkého obchoďáku Harmons v centru města, kde nakupujeme jídlo na dva dny. První etapu tedy půjdeme skutečně nalehko. Přesouváme se na poštu, jen o patro výš. U stolků sousedního jídelního koutku přebalujeme batohy a chystáme balík s nesmeky, rezervním oblečením a částí map. Následně ho odesíláme před sebou na trail, do městečka Hanksville. Má to dramatickou mezihru, protože tam do nás neustále hučí neodbytný chlapík (těžko říct, jestli to je bezdomovec, nebo jen alkoholik) tak moc, že Petr omylem pošle balík až do Escalante. To bychom zůstali bez map a bez nesmeků právě tam, kde je budeme potřebovat. Naštěstí mu to dochází na odchodu a balík zvládneme přebalit.

Já mezitím sháním větší síťové nabíječky pro naši elektroniku, protože zatím máme pro nás tři jedinou. A sluchátka. Ta svá jsem totiž vytratil na letišti v Amsterdamu. Bez poslouchání hudby a mluveného slova se v klidu obejdu, ale s telefonem v nepropustném pouzdře se bez sluchátek špatně telefonuje, ani jedna strana dobře neslyší. Ale nemám úspěch. Jdeme společně dvě míle na jihozápad vyzkoušet Target, obchod, kde bychom mohli mít větší štěstí. Překvapuje mě, kolik se v ulicích nachází bezdomovců. Neměl bych se divit, není to nic nového. Jen jsem to pozapomněl. Cestou kupujeme na benzínce HEET, palivo do našich lihových vařičů. V Targetu uspějeme tak napůl. Koupíme jednu nabíječku, ale chtěli jsme ještě jednu, tříportovou, jenže ta tu není. Alespoň sluchátka tu jsou. Dnes už je docela problém koupit nějaká slušná drátová. A bezdrátová na trail kupovat vážně nechci.

Měli jsme v plánu dát si večeři v přilehlém fastfoodu Wendy’s, ale restaurace je už zavřená. Funguje jen okénko pro drive in. V něm si každý koupíme kalíšek chilli a jako správní hoboes je spořádáme na obrubníku. Proč ne. Od dnešního dne se z nás na několik příštích týdnů stává hiker trash. Je až neuvěřitelné, jak osvobozující pocit to je. Konečně nám dochází, že už to skutečně začíná. Vracíme se blíž centru k Motelu 6, kde máme zaplacený nocleh. Místo je to… s atmosférou. Až po objednání jsme v recenzích zjistili, že tu bývají k vidění různé existence a dealeři všeho možného. Taky před motelem postáva mohutná postava najaté ochranky opřená o velké auto. Pokoj je zatuchlá špeluňka, kde se evidentně kouří. Nevadí, je to jen na jednu noc. Trocha toho diskomfortu k dobrodružství patří. Sprchujeme se, přebalujeme batohy do ﬁnální podoby. Jsem rád, že se nám veškerá místní příprava podařila zvládnout za jediné odpoledne. Zvlášť když si uvědomím, že na dvou předchozích amerických cestách jsem na ni měl vyhrazené celé tři dny. Jsme tak utahaní, že nám dělá problém ve třech vypít dvě plechovky piva. V deset upadáme do bezvědomí s nadějí, že jet leg bude milosrdný. A zítra už budeme usínat pod hvězdami.

1. den, čtvrtek 24. března

Před motelem bylo přes noc zpočátku trochu rušno, ale nic vážnějšího, než občasné pokřikování a hlasitá hudba se neodehrálo. Jen ten jet leg to s tím milosrdenstvím moc nepřeháněl, takže spánku jsme si moc neužili. Ale jsem rád, že už dnes, den po příletu, budeme šlapat. Byť jen kousek.

Kolem šesté už nás přestává bavit předstírat spánek. Kluci ještě po telefonu řeší nějaké ﬁremní záležitosti. Je evidentní, že pro ně je daleko komplikovanější si na sedm neděl odskočit z práce. V osm vyrážíme na snídani do Subway a pak volným krokem na autobusovou zastávku. Trochu nás znervózní, že páru, kterému měl přijet spoj o půl hodiny dřív, nepřijede nic. Znovu se nás zmocňují pochyby, zda stojíme na správném místě. Ale náš minibus dorazí včas. Vystoupí řidič, chlap jako hora, řekne, že je Jim (65), a ptá se, kdo z nás je Jakub. Když se přihlásím, tak řekne: „V tom případě vy druzí dva jste Petr a Petr.“ Nemá nadpřirozené schopnosti, naše jména znal na základě předem objednaných jízdenek. První hodinu jsme jediní cestující a Jim nezapře svůj kanadský původ. Mísí se v něm po Britech zděděná slušnost a humor spolu s nadšením pro vše zajímavé, co se kolem něj děje. Celou dobu si s námi živě povídá. Ptáme se ho, zda by nás v Moabu mohl místo oﬁciální zastávky vyhodit u stanice národního parku, kde si musíme vyzvednout permity do Canyonlands. Omlouvá se, že za chvíli jej vystřídá jiný řidič, ale že mu určitě řekne. Respektive, že mu to bude muset říct, protože ten druhý by to sám o sobě neudělal. Ale prý ať se nebojíme. Jeho by měl poslechnout, protože je o hlavu větší. Když pak po sedmdesáti minutách dochází ve Spanish Forks k ohlášené výměně, dává nám Jim na sebe telefon, ať se mu určitě ozveme, kdybychom měli znovu cestu do Salt Lake City.

Nový řidič Phill (70) je přesný opak Jima. Jak to říct hezky… Morous je asi dostatečně hezké slovo. Přibrali jsme ještě dva cestující. Když se Phill přece jen trochu rozpovídá, čiší z něj hodně zatrpklosti. Za celý život nevytáhl paty z místa, kde žije, ale ví, že všude je to stejně horší, tak co by tam dělal. Hned prohlásí, že zníme jako Rusové a že se mělo Rusko už dávno vybombardovat atomovkami. Že musíme být bohatí, když tu utrácíme svoje peníze a proč vlastně raději nezůstaneme v Evropě. Není to moc příjemný rozhovor. Jsme raději, když pustí rádio. Projedeme průsmykem ve výšce zhruba 2200 m n. m. Všude kolem je hodně sněhu. O pět set metrů níž se krajina změní a začíná mít pouštní charakter. Je pořád nač se koukat. Phill po chvíli znovu spustí a je vidět, že už se snaží vyhnout kontroverzním tématům. Po nějakých čtyřech hodinách jízdy nám nakonec skutečně zastavuje až kousek za Moabem u stanice správy národního parku Canyonlands. Ještě dostávám kontakt od spolucestující Joanny (50), abychom se ozvali, kdybychom se dostali do nesnází. Úplně jsem zapomněl, jak vstřícní tu lidi dokáží být.

Zarezervovaný permit získáváme na stanici během pěti minut. Stejně je absurdní, že v dnešní době computerů je nutné si permit vyzvednout osobně. A neexistují jednotná pravidla, každý park to má jinak. Teď se ještě musíme dostat skrz město 22 mil na sever. Už je dost hodin a my bychom rádi zvládli ušlápnout nějakou tu míli. Volíme tu nejjednodušší variantu a voláme si Uber. Přijíždí velký pickup s usměvavým řidičem Scottem (55). Ochotně nám zastaví u benzínky, abychom si natočili vodu. Zkoušíme to u kohoutku venku, ale tam zrovna tankuje nějaký obytňák a obsluha nás posílá dovnitř, ať si klidně dobereme vodu v krámě u automatu na limonády. Působíme dost kuriózně, jak si z něj ve vyvoněném obchodě plníme naše vaky na vodu.

Scott nám zbytek cesty vykládá, jak byl Moab do půlky minulého století vylidněným městem duchů. Za studené války se tu ale začal těžit uran, což existenci města zachránilo. Ostatně, těží se tu dodnes. Viděli jsme, jak ohromná cisterna kropí radioaktivní hlušinu, aby ji vítr neroznášel po okolí. Dnes se ale město neuvěřitelně rychle rozrůstá hlavně díky akcelerujícímu turismu spojenému s přilehlými národními parky. Všude jsou nové hotely, které plní především návštěvníci z Evropy a Asie. Když se Scott dozví, co máme v plánu my, nahlas se rozesměje. Prý co jsme to snědli za houbičky… a že jsme mu sympatičtí, ještě nám dává nějaké tipy na „neturistické“ hospody ve městě, abychom věděli, kam zajít na večeři, až tudy budeme zítra procházet. Start se totiž nachází 17 mil severně od Moabu a trail pak vede skrz město dál na jih. Ve čtyři nás Scott vykládá u malého polního letiště a naše vysněná cesta může začít. Je to alternativní začátek po Klondike Bluffs alternate. Oﬁciální start je o pár mil víc na severovýchod, ale tenhle je doporučován pro lepší dostupnost a atraktivnější cestu.

18 km (celkem: 18 km)

2. den, pátek 25. března

Když se v noci budím na psaní deníku, je všude kolem naprosté ticho rušené pouze pochrupováním mých společníků. Je docela frišno, teploměr ukazuje 2 °C.

Probíhá zatěžkávací zkouška přilnavosti našich podrážek k prudce se svažujícímu povrchu. Máme co porovnávat: moje Topa vs Footprintovy Inov-8 vs Damajkyčovy Altry. Všechny si zatím vedou dobře a my zvolna nabíráme při pohybu na skalách sebevědomí.

36 km (celkem 54 km)

3. den, sobota 26. března

38 km (celkem 92 km)

4. den, neděle 27. března

36 km (celkem 128 km)