© Emil Hruška, 2024

Photos © archiv autora, Archiv bezpečnostních složek, 2024

Cover art © Lukáš Tuma, 2024

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0181-7 (print)

ISBN 978-80-278-1418-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1419-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1420-6 (pdf)

Kouzlo žen jest pomíjivé,

jen na peníze vnímavé.

(Sentence Hugo Schenka)

VELICE MNE TĚŠÍ, SLEČNO (Vrah a básník)

Egon Erwin Kisch uvádí

„Ale,“ namítl kdosi ze společnosti, která rozprávěla o kriminálních případech, „je-li pravda, že zločinci jsou hloupí, jak je pak možné, že se jim podaří tolik zločinů?“

„Poněvadž jejich oběti jsou ještě hloupější.“

„To je pravda,“ přikývla paní H…rová, „znáte přece naši služebnou?“

„Starou Kláru?“

„Ano, starou Kláru. Minulý měsíc jí bylo šedesát. Onehdy se mi vyzpovídala ze svého hoře lásky: byla vmládí vHannoveru jako opatrovnice dětí u jedné rodiny zVídně, která jela na prázdniny do Vöslavy. Tam se seznámila Klára sjedním mužem a zasnoubila se sním. Když se vrátila do Hannoveru, obstarala si doklady, vyzvedla úspory a odjela do Vídně na svatbu. Její ženich již naléhal. Vydával se za inženýra, ale naznačil, že ve skutečnosti je kníže Wipolinski…“

„Winipolski, ne?“ přerušil jsem.

„Ano, Winipolski, správně. Znáte to jméno? Kdo je ten kníže Winipolski?“

„Prosím, jen vypravujte dál.“

„Znáte-li to jméno, není snad tedy celá věc přece tak nepravděpodobná, jak se mi zdálo. Nechtělo se mi věřit, že by si ruský car na něho najal vrahy, ale znáte-li to jméno, snad na tom přece něco je.“

Paní H…rová byla mou otázkou zřejmě poněkud zaražena.

„Byla jsem o tom pevně přesvědčena, že Klára padla tehdy do rukou sňatkovému podvodníku…“

„Jak to bylo dál?“

„Tak tedy Klára mu napsala do Vídně poste restante, že přijede. Nebyl na nádraží. Šla, myslím, do hotelu ,U pavouka‘, protože se zmínil, že tam budou bydlet. Zeptala se na poště, vyzvedl-li někdo už její dopisy – byly tam ještě. Tu si Klára myslela, že snad je její snoubenec buď nemocen, anebo na cestách. Několik dní zůstala vhotelu a potom se vrátila do Hannoveru. Čekala na zprávu, ne, čeká vlastně ještě stále, že její kníže se vrátí a udělá ji kněžnou…“

„Mohl bych vidět ty dopisy?“

„Pochybuji, že je Klára dá zruky. Má je uschovány vkrabici i se zásnubním prstenem a zvadlými květinami.“

„Řekněte jí, že znáte grafologa, který dovede vyčíst zrukopisu, zda pisatel ještě žije, zda se vrátí nebo podobně. Dostane dopisy zas neporušené zpět.“

„Pokusím se o to. Ale povězte nám, co vás na nich tak zajímá.“

„Až uvidím dopisy!“

Tento kriminální příběh nazvaný Žena, která čeká na vraha přinesl Egon Erwin Kisch poprvé – pokud šlo o knižní vydání – ve svém Pražském pitavalu, který vyšel nejprve vněmčině v roce 1931. Materiály kněmu shromažďoval Kisch už před první světovou válkou. Je známo, že proslulý reportér kvůli čtenářské přitažlivosti, ale také zjiných důvodů, občas promyšleně a umně mísil realitu sfikcí, aniž však tím realita výrazněji utrpěla. Nejinak tomu možná bylo také vpříběhu, zněhož jsme citovali. Ačkoli…

Služebná Klára se vKischově líčení jednoho dne vzdálila na celé odpoledne zdomu, a tak měl možnost přečíst si šest dopisů („lístků“), které Klára dostala od svého snoubence, na nějž čekala čtyřicet let vlásce a víře. Snoubenec se podepisoval jako „Hermann Siegel, inženýr“ sadresou „H. K. Siegel, Vídeň, Západní nádraží, poste restante“. Kisch hned věděl, že oním „inženýrem“ nebyl nikdo jiný než vrah služebných děvčat Hugo Schenk. „A vdobě, kdy ho poznalo mladé děvče zHannoveru a zamilovalo se do něho, páchal činy, nad něž není vkriminální historii bestiálnějších.“

Krátce předtím, než se Schenk seznámil v Bad Vöslau u Vídně se svou novou snoubenkou, tedy Klárou, zavraždil na Moravě jistou Josephinu Timalovou. Kisch vylíčil stručně Schenkovu vražednou sérii, prokládaje to citáty zlístků napsaných služebné Kláře. První lístek byl datován ve Vídni 25. července 1883:

„Vážená slečno!

Potvrzuji tímto příjem Vašeho ct. dopisu z22. a lituji jen, že jsem nemohl vneděli včas přijeti, ježto jsem Váš dopis obdržel příliš pozdě. Bylo jistě mým nejvřelejším přáním stráviti svámi neděli na venkově, avšak Váš list přišel teprve včera. Dnes je bohužel již pozdě, neboť myslím, že vnejbližších dnech odcestujete do H. Byl bych Vás rád očekával potom ve Vídni, avšak odjíždím dnes večer do Maďarska nakoupit dříví, což mě zdrží jeden až dva týdny. Šťastnou cestu, vážená slečno, doufám pevně, že nezapomenete ve své vlasti na sliby, které jsme si navzájem dali a na nichž scelým srdcem trvám. Znamenám se svřelými pozdravy. Siegel, inženýr.“

Poslední dopis od „Hermanna Siegla, inženýra“ určený služebné Kláře pocházel (podle Kische) z10. prosince 1883:

„Vážená slečno Kláro, jak vidím zVašeho posledního mil. dopisu z1. t. m., vyřídila jste všechno tak dobře, že si to lépe ani nemohu přáti. Co se týče Vaší obavy, můžete být úplně klidná, jsem muž svobodných názorů a nemám předsudků. Zachovejte mi jen svou ct. náklonnost a důvěru a buďte ujištěna, že splatím stejné stejným a moje něžnost neochladne nikdy. Přeji Vám co nejupřímněji šťastné vánoce, neboť jsou to poslední, které trávíte ve svobodném stavu. Pojedete-li 1. příští m., vezměte ssebou vše a oznamte mi ještě hodinu svého příjezdu. Budu-li ve Vídni, budu čekati na nástupišti. Jinak jděte do hotelu ,U zlat. pavouka‘ na Landstrasse, kde zamluvím pokoj. Je totiž možno, že budu musit pro důležitou a neodkladnou věc na krátkou dobu odcestovati. (Obchodně.) Přijměte ujištění mé nejúplnější čestnosti, vníž se znamenám. Siegel, inženýr.

Prosím, odpovězte mi ještě obratem. H. K. S., Západní nádraží, Vídeň, poste restante.“

Dne 28. prosince 1883 provedl Hugo Schenk svou poslední vraždu, jejíž obětí se stala služebná Rosa Ferenczyová. O dvanáct dní později byl tento největší sériový vrah Rakouska-Uherska zatčen. Krádeže, loupeže, vraždy a pokusy o ně – to vše stihl Hugo Schenk se svými kumpány spáchat za pár měsíců, od dubna do konce prosince 1884. Stal se truchlivou zločineckou legendou monarchie právě proto, že vraždil ženy a dívky, které se do něj zamilovaly; byl to charismatický fešák, inteligentní a vzdělaný, a zároveň psal cituplné verše, takže byl pokládán za rozervaného romantika, jenž nedokázal odolat temným silám a jejich svodům.

Cesta zdobré rodiny

Hugo Schenk přišel na svět 11. února 1849 vČechách pod Kosířem nedaleko Prostějova. Pocházel zvážené a spořádané rodiny, jeho otec byl vysokým justičním úředníkem, a dostalo se mu prý dobré výchovy a mělo se mu dostat rovněž dobrého vzdělání, které by mu zajistilo odpovídající společenské postavení. To se však nestalo, někde byla chyba. Ostatně, za dveře domácností cizí oči nevidí… Však také Hugův mladší bratr Karl měl, jak později uvidíme, rovněž zločinecké dispozice proměňované včiny. Mnoho zločinců pocházelo – a pochází! – ztakzvaných dobrých rodin a dostalo se jim údajně dobré výchovy a vzdělání.

Hugo Schenk, bezpochyby inteligentní, studoval pouze do 4. ročníku gymnázia a pak, bůhvíproč, vroce 1863 zgymnázia odešel (údajně se choval „výstředně a nedisciplinovaně“) a nastoupil do dělostřelecké školy vOlomouci. Ale ani vojenská dráha mu nebyla po chuti. Znedokončené vojenské školy odešel shodností kaprála a nastoupil službu u 71. pěšího pluku. Armádu pak navždy opustil jako šikovatel (tedy vyšší poddůstojník) a vzápětí si zvolil jiný způsob výdělku: kriminální činnost. Avšak vjeho případě to nebyl přechod ostrý, neplynulý, neboť už varmádě se dopouštěl protiprávních činů svědčících o vadách jeho charakteru a vážném narušení jeho morálky.

Vletech 1869–70 se Schenk živil jako zločinec, konkrétně podvodník zpovolání.

Vydávaje se za knížete Boleslava von Wilopolskyho (nebo snad Winipolskiho či Wipolinskiho, ono to bylo vlastně jedno), který musel uprchnout zVaršavy před carskými katany (velké části Polska vládl vté době ruský car) kvůli své politické činnosti, etabloval se vživnosti „sňatkové podvody“. Byl vní natolik úspěšný, že mu olomoucký soud vprosinci 1870 vyměřil pět let těžkého žaláře. Schenk seděl ve věznici na Mírově. Po dvou letech jej za dobré chování propustili. A nikoli, neodehrála se potom výjimečná pohádka o polepšeném zločinci.

Čtyřiadvacetiletý Hugo Schenk se po propuštění zkriminálu protloukal všelijak. Byl obchodním cestujícím, vykupoval dokonce staré hadry, ale nic ztoho (samozřejmě) nebylo pro něj – inteligentní bývalý voják se „škraloupem“, mladý muž sjistým literárním nadáním, kterému se vedlo špatně a který si dlouho lámal hlavu, jak ztoho ven.

Psal poezii, lyriku milostnou a přírodní, a nikoli špatnou. Své verše dokonce publikoval (viz např. německy psaný list Mährische Illustrierte Zeitung (Moravské ilustrované noviny) č. 4/1875.

Vroce 1881 přesídlil do Vídně. Výsledkem jeho přemýšlení o životě, a hlavně pak o zdrojích slušného příjmu, bylo rozhodnutí vrátit se zpátky ke kriminální činnosti. Po svých zkušenostech věřil jedinému: hlavní je nenechat se dopadnout, což se mu při jeho inteligenci nezdálo nemožným. Co takhle vrátit se kosvědčeným sňatkovým podvodům?

Hugo Schenk byl pro ně totiž přímo skvěle disponován coby typický hochštapler, a to jak sympatickým fyzickým zjevem, tak svým chováním. „Hochštapler jest pravidelně neschopen kpráci a jest povahy lenivé,“ napsal ohledně podvodníků toho druhu přední kriminalistický odborník J. Šejnoha ve 30. letech minulého století. „Jeho lenost se projevuje tam, kde jde o zaměstnání tělesné. Vzábavách jest jako ve svém živlu. Jeho poživačnost jest materiální, pokud jde o ukojení pohlavního pudu a žaludku. Estetické potřeby nemá a požitkům toho druhu nerozumí. Jest zbabělý, drzý, bezohledný, přímo divoký vutrácení ukořistěných peněz.“

Ačkoli byl Schenk ženat (jeho manželka Wanda žijící v Čechách si sním užila své; Schenk se kní občas vracel, ale kde nic nebylo, ani on si nepřilepšil; Schenkovi spolu dokonce měli dvě děti, ale ty vútlém věku zemřely), dal si do listu Neue Wiener Tagblatt inzerát, kde uvedl, že je úředníkem sročním platem 1800 zlatých a že hledá dámu za účelem sňatku. Lákavé! Dokonce velmi lákavé, a to hlavně pro dívky a ženy prostšího ducha.

Mezi zájemkyněmi byla také služebná Therese Bergerová. Schenk, muž snesporným charismatem, inteligentní a výřečný, se sní začal scházet poté, co zjistil, že Bergerová má peníze. A zapůsobil na ni značně kladným dojmem. Natolik kladným a důvěryhodným, že mu Bergerová svěřila veškeré své úspory, což byl také Schenkův cíl. Vzápětí poté, co získal peníze, zmizel své „nastávající“ z očí. Nikoli však zjejí mysli. Bergerová jej udala na policii, a protože Schenk přece jen nebyl takovým borcem a zanechal po sobě stopy, skončil opět za katrem.

Dne 30. září 1881 stanul Hugo Schenk znovu před soudem za podvod. Opět sňatkový. Inu, mladé svobodné ženy spenězi byly jeho vášní vpravdě nezkrotnou! Vyměřili mu dva roky žaláře. Trest si Schenk odpykával ve vězení Stein an der Donau.

Tady se seznámil se svým osudovým kumpánem Karlem Schlossarkem. Schlossarek byl rovněž rodákem zČech, zŽelezného Brodu. Povoláním byl strojní zámečník, avšak bez zaměstnání, potrestaný za zlodějnu. Byl o šest let mladší než Schenk a rychle skončil vpodručí Schenkovy mysli a vůle. Přijal bez výhrad jeho ideový plán: po propuštění zvězení se spolu dají pořádně „do toho“. Už žádné ubohé podvody nebo krádeže, ale pořádná loupežná přepadení a vraždy zaručující pořádné výnosy! A už žádní svědkové jejich zločinů! Žádné stopy, zkrátka zločiny bez trestu!

Schenk jako hlava, Schlossarek jako ke všemu svolný a spolehlivý nástroj a pomocník. Schenk hovořil, Schlossarek kýval. A jak Schenk rozhodl, tak oba vykonali.

Schlossarek se dostal zkriminálu dříve než Schenk, a to 13. listopadu 1882; Schenk tam musel zůstat do 12. března 1883. Schlossarek opustil vězení vybaven doporučením určeným Karlu Schenkovi, Hugovu mladšímu bratru. Karl Schenk byl do té doby bezúhonným úředníkem na železnici, požívajícím důvěry svých nadřízených. Poté, co přijal Schlossarka, čekal sním na návrat svého bratra. Spolu jej pak přivítali ve Vídni na nádraží.

Hugo Schenk dychtil po oslavě svobody. A nejen po tom. Pozval proto své kumpány na opulentní hody vjednom hotelu. Zoslav Schenkova návratu zkriminálu se však také stala porada čerstvého zločineckého trojlístku, který se brzy postaral o pozdvižení vcelém Rakousku-Uhersku. Přitom série jejich zločineckých skutků byla rozložena do pouhých několika měsíců! Hugo Schenk rozhodl, za souhlasu svých druhů, že nebudou lákat na inzeráty vdavekchtivé ženy, ale muže! Ano, budou lákat muže na inzeráty, ve kterých slíbí dobré místo oproti kauci. Takového muže odlákají na odlehlé místo a tam jej zabijí a okradou. Nejspíš proto, aby se neopakoval nepříjemný případ sBergerovou.

Tak! To je ale dobrý nápad! Tedy Hugo, ty jsi ale hlava!

No pane Schenk, to se musí zapít! Schlossarek totiž Hugo Schenkovi stále vykal a nikdy vykat nepřestal.

Při bližším pohledu na zločiny spáchané tímto trojlístkem byl Schlossarek jakousi „volavkou“, Schenkovým sluhou a hlavním pachatelem násilí na obětech. Hugo Schenk, inteligentní, pohledný a sympatický, měl za úkol především vyhledání oběti, navázání a udržování styku sní, získání její důvěry. Ovšemže také vraždil. Karl Schenk pak pomáhal, jak a kde bylo třeba.

První „ostré“ akce

Hugo Schenk se pustil do příprav. Opatřil revolver, nůž a obušek. Také cyankáli, kyselinu kyanovodíkovou a chloralhydrát pro namíchání omamných nápojů. Ztěchto látek, využívaje svých gymnaziálních znalostí zchemie, vytvořil Schenk paralyzující sloučeninu, kterou s humorem nazval „krotitel narkotik“. První obětí měl být jistý Franz Podpera. Hugo Schenk jej vybral podle inzerátu vnovinách.

Podpera měl být zavražděn a oloupen.

Mlynářský pomocník Franz Podpera přijel 28. března 1883 do Vídně, aby si našel místo prodavače v nějakémobchodě smoukou. Dal si za tím účelem inzerát do listu Neue Wiener Tagblatt a ke své smůle nabídl vinzerátu složení kauce potenciálnímu zaměstnavateli. Tato nabídka rozhodla. Dne 2. dubna se u Podpery objevil Schlossarek. Pravil, že pracuje jako strojník vparním mlýně u Šternberku na Moravě a jeho šéf jej pověřil, aby angažoval vhodného prodavače mouky. Plat byl přímo skvělý: padesát zlatých měsíčně! Ovšem zájemce o toto místo musí složit kauci ve výši 500 zlatých, když jde o tak dobré místo. Nadšený Podpera sdělil Schlossarkovi, že na kauci peníze má. A kdy že by mohl nastoupit na nové místo? Co nejdříve, řekl Schlossarek, třeba hned zítra, on sám jej do Šternberku doprovodí. Domluveno!

Hugo Schenk vymyslel toto: Schlossarek bude Podperu doprovázet jakoby na cestě do Šternberku. Pojedou vlakem Severní dráhy. Když přijedou do Rohatce u Hodonína, Schlossarek přiměje Podperu, aby sním vystoupil a šel pěšky do Vracova, kde Schlossarek „musí něco vyřídit“. Půjdou údajnou zkratkou přes les. Schenk je bude nenápadně sledovat, a kdyby se snad Schlossarkovi nedařilo Podperu vyřídit, Schenk mu přispěchá na pomoc. Schlossarek měl u sebe revolver, opatřený Schenkem. Celý plán byl vlastně jednoduchý. Schlossarek vlese Podperu zezadu zastřelí, pak jej okradou a vrátí se do Vídně.

Brzy ráno dne 3. dubna 1883 ráno nastoupili Schlossarek a Podpera do vlaku. Usadili se voddílu 3. třídy, nenápadně sledováni Schenkem, kterého Podpera neznal. Schenk si sedl jinde. Když dorazili do Rohatce, vystoupili a záhy vešli do lesa jižně od Vracova. Schenk Schlossarka a Podperu nenápadně sledoval. Došli na osamělé místo, které se Schlossarkovi zdálo vhodné pro útok. Nechal Podperu jít před sebou. A náhle Podpera – jak později líčil – ucítil na zátylku cosi chladného. Rychle se otočil a spatřil, že Schlossarek na něj míří revolverem. Hmátl po jeho ruce a vtom okamžiku Schlossarek stiskl spoušť.

A nic.

Náboj selhal.

Podpera měl pro strach uděláno a pustil se do Schlossarka. Nastala rvačka veliká, během které Schlossarek třikrát stiskl spoušť a třikrát Podperu zasáhl. Do prsou, ramene a břicha. Ale jedna ze střel zasáhla také Schlossarka, do nohy. Podpera při rvačce sáhl po noži a několikrát, byť nikoli vážně Schlossarka bodl.

Schlossarek útočí na Franze Podperu, Schenk zpovzdáli sleduje

Hrůzný spektákl sledoval zdpovzdáli Hugo Schenk, nikterak však nezasáhl. Nechal svého kumpána na holičkách. Bál se. On se bál!

Podpera, ač těžce zraněn, ve rvačce zvítězil. Schlossarek se dal na útěk a teprve poté se kněmu Schenk připojil.

Vrátili se do Vídně jako po výprasku. Kulku, která uvízla ve Schlossarkově noze, „vyoperoval“ drasticky Hugo Schenk. Nechtěl (z opatrnosti), aby ke Schlossarkovi byl přivolán lékař. Schenkovu laickou operaci Schlossarek kupodivu bez následků přestál a po pár dnech zase čile běhal.

Franz Podpera svá těžká zranění přežil. Policii však nedokázal sdělit nic, co by vedlo kvypátrání zločince, který jej chtěl připravit o život. Neúspěch prvního loupežného přepadení, které mělo skončit vraždou, Schenka a spol neodradil. Ještě téhož měsíce spáchali obdobný skutek. Loupeživí pavouci utkali síť na další mouchu splnou kapsou.

Dne 18. dubna 1883 se už zdravý a akce schopný Schlossarek seznámil na základě inzerátu, podobného tomu, kterým nalákal Podperu, skočím Franzem Bauerem. Schlossarek, důkladně poučený Schenkem, se tentokrát vydával za agenta jednoho vídeňského majitele obchodu sprádlem, bydlícího ve vile ve Weidlingau, čili na předměstí Vídně. Tento obchodník naléhavě shání spolehlivého kočího! Podobně jako tomu bylo u Podpery, Bauer rozradostněn „zabral“. Samozřejmě, že chce to místo, a ano, má peníze na kauci!

Schlossarek tedy kpanu obchodníkovi ochotně Bauera doprovodí. Hlavně ať si Bauer vezme ssebou peníze na složení kauce!

Den předtím oba lupiči vyhledali osamělé místo vlese u Weidlingau. Bauer tam měl být omámen, paralyzován a okraden.

Kmístu jeli opět vlakem, Schenk (jako vpředchozím případě) vjiném oddělení. Schlossarek byl vybaven lahví kořalky, do které byl přidánomamný prostředek, jehož účinky na sobě Schenk vyzkoušel. „Krotitel narkotik“ fungoval dobře.

Přepadení Franze Bauera

Vlese, kam Schlossarek vlákal svou oběť opět pod jednoduchou záminkou, se Bauer napil nabídnuté kořalky a ztratil vědomí. Zpovzdáli přispěchal Schenk a Bauera obral o peníze, bylo to 170 zlatých. Větší částku měl Bauer vnáprsní tašce, ale té si Schenk kupodivu, zřejmě vrozrušení, nevšiml. Oba už byli ve Vídni, když se Bauer probral a vypotácel se zlesa. Pak učinil na policii oznámení na neznámé lupiče.

Zkořisti dostal 30 zlatých Schenkův bratr Karl, který věděl jak o přípravách loupeže, tak o činu samotném.

Nejvyšší poezií, která jest – jsou peníze;

žádné peníze – to je próza.

Proto jest mou ženou Ema Feldová,

nikoli Róza.

(Hugo Schenk)

(zněmčiny přeložil E. H.)

Vražda první

Po přepadení Franze Bauera byli již opatrnější. Vzhledem ktomu, že tento čin byl proveden nedaleko Vídně, měl mezi lidmi značný ohlas. Pro Schenka ztoho vyplynuly dva závěry: 1. další loupeže je zapotřebí více „odklonit“ od Vídně, 2. bude nutné zaměřit se opět na ženy; jsou přece jen lehkomyslnější, tělesně slabší a stydí se učinit udání, je-li ve věci láska. (Theresu Bergerovou považoval Schenk za výjimku.) Už se přesvědčil, že hlavně služebné, pokud touží po provdání, mají vůči nápadníkovi slepou důvěru – a Hugo Schenk si byl ješitně vědom toho, že jeho vzhled a vzdělání mu umožňují vystupovat pod různými vznešenými legendami, vydávat se třeba za šlechtice, inženýra nebo dobře postaveného úředníka.

Schenk se rozhodl, že budou postupovat podle zavedené metody: najít vhodnou oběť, pak vyhledat vhodné místo, děvče tam nalákat, omámit, zabít, okrást, a pokud možno odstranit tak, aby mrtvolu nebylo možné najít. Nejlépe tedy hodit se zátěží do vody. Takto „uklizené“ oběti se (pokud vůbec kdy) objeví zpravidla mnohem později po vraždě.

A tak nastalo hledání děvčete či mladé ženy spenězi, nejlépe nějaké důvěřivé služebné.

Vkvětnu 1883 se Hugo Schenk seznámil s34letou služebnou Josephinou Timalovou, která bydlela ve Vídni vTürkenstrasse, a slíbil jí manželství. Přemluvil ji, aby odešla ze služby a své věci si dala do Schenkova bytu. Předtím se však přesvědčil, že Timalová má ušetřeno na 500 zlatých a vlastní také nějaké šperky. Schenk vystupoval jako „železniční inženýr Hermann Siegel“. Později se však své „nastávající“ svěřil (musela přísahat, že toto veledůležité tajemství neprozradí!), že je vlastně polským knížetem Winipolskim, který se musí skrývat před carskými katany. Ano, to už tady kdysi bylo.

Hranické jezírko vsoučasnosti

Schlossarek vystupoval jako jeho sluha. Knížecí sluha. A tak byla jednoho dne zamilovaná Timalová nalákána kveselému a zajímavému výletu do Hranic na Moravě. Během předvražedných příprav našli Schenk a jeho oddaný kumpán vhodné místo pro odchod Timalové na věčnost: hlubinné jezírko nedaleko Černotína u Hranic na Moravě, takzvanou Kmotrovu díru.

Dne 21. května 1883 odjeli Schenk, jeho „sluha“ Schlossarek a Timalová vlakem do Hranic.

Vrahové házejí do jezírka Josephinu Timalovou

Odtud se vydali pěšky doČernotína ležícího něco přes dva kilometry východním směrem, údajně proto, aby tam Schenk inkasoval od kohosi nějaké peníze. VČernotíně poseděli vpříjemné zábavě vhospodě a pak se vraceli do Hranic. Schenk kráčel vpřed ke známému jezírku, vloženému hluboko mezi skalami (dnes Hranickému jezírku, geologické atrakci světového významu). Nad jezírkem Schenk „překvapeně“ zajásal: Jak kouzelné místo pro odpočinek! Sestoupili kvodě po dřevěném lomeném schodišti, usedli do trávy; nálada byla skvělá, což se trochu napít? Schenk ssebou měl lahev vína, do kterého přidal svého osvědčeného „krotitele narkotik“. Rozesmátá Timalová se napila, jednou, podruhé a – ztratila vědomí. Honem, kde jsou peníze? Tady! Šperky, šperky odebrat! Schenk se Slossarkem přivázali kbezvědomé Timalové velký kámen a hodili ji do jezírka. (Později, 17. července 1883, byla zde mrtvola objevena a vytažena.)

Každá vražda je odporná. Ale když dva mladí silní muži sgustem zabijí slabou a bezbrannou ženu, jenom proto, aby ji oloupili?

Vrazi se vrátili do Vídně. Hugo Schenk vybral Timalové vkladní knížku, kterou mu tato důvěřivá žena svěřila. A měl také její hodinky a šperky, které prodal. Dobrý lov! Jen tak dál!

Jenže… nyní bylo nutné zbavit se jistého nebezpečí.

Vražda druhá

Ono „jisté nebezpečí“ spočívalo vtom, že Josephine Timalová měla tetu – Katharinu Timalovou, bydlící vČeských Budějovicích. Ta rovněž pracovala jako služebná.

A teta Timalová o známosti své neteře sHugo Schenkem věděla. Schenk se pochopitelně obával, že teta bude náhlé zmizení své neteře považovat za podezřelé. Že ji bude hledat a zřejmě oznámí její zmizení na policii. Existovala však ještě jedna skutečnost, která definitivně rozhodla o tom, že teta musí odejít na věčnost. Katharina Timalová měla totiž hodně peněz.

Katharina Timalová a její neteř Josephine

Takto Schenk postupoval: Nebohá Josephine už dříve napsala tetě o zamýšleném sňatku sHugo Schenkem, svojí velkou láskou. Dopis však nestačila poslat. Toho Schenk umně využil. KJosephinině rukopisu připojil své, tedy „ženichovo“ sdělení, že nedaleko Pöchlarnu (ležícího při Dunaji mezi Linzem a Vídní) zdědil malý statek. Teta Katharina by tam mohla vést domácnost! No není to skvělý nápad? Je to velice lákavá nabídka!

Když teta Katharina přijela do Vídně, Schenk ji přemile přivítal na nádraží Franze Josefa a odvedl ji do hotelu Fuchs, kde Timalová přenocovala. Předtím se ujistil, že Timalová má ssebou příruční kufr a samozřejmě vkladní knížku. Ještě toho večera projednali Hugo Schenk, Schlossarek a také Schenkův bratr Karl plán nadcházející vraždy.

Smrt K. Timalové

Ráno dne 13. července 1883 odjeli Schlossarek a Karl Schenk vlakem do Pöchlarnu. Hugo Schenk a teta Katharina je následovali vlakem večerním. Schlossarek a Karl Schenk čekali na nádraží. „Tradiční“ představení: můj sluha, můj tajemník… Pak šli všichni nocí k údajnému statku, kde měla teta Katharina hospodařit. Po cestě dal Hugo Schenk svým kumpánům smluvené znamení. Schlossarek a Karl Schenk se vrhli na Katharinu, strhli ji na zem, zacpali jí ústa a pevně ji drželi. Hugo vytáhl kapesní nůž a podřízl Katharině hrdlo až kpáteři.

Smrt byla rychlá.

T O U H A

Oblohy kopulí modrou

Krok Měsíce jde tichý

Zdáli Venuše kyne svou rukou

On na ni smutně jen hledí

Vpřemítání vkruhu věčném

Pluje proudem vesmírným

Já Měsíc a ona Venuše