Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita v Liberci)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF ZČU, Katedra historických věd)

prof. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D. (Ústav historických věd, Univerzita Pardubice)

Recenzovali:

prof. PhDr. Ivo Barteček, CSc.

doc. PhDr. Jan Halada, CSc.

PhDr. Ondřej Tikovský, Ph.D.

© Radek Fukala, 2024

Cover © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Drawings © Martin Ďásek, 2024

Photos © archiv autora, Bibliotheque nationale de France, Cyfrowe Muzeum Narodowe w Warszawie, Library of Congress, New York Public Library, Rijksmuseum Amsterdam, Wikimedia Commons, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0173-2 (print)

ISBN 978-80-278-1395-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1396-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1397-1 (pdf)

Věnováno památce Lucie Vidmar

Poděkování

S pocitem nejvyšší vděčnosti a zároveň největšího potěšení vyslovuji tímto poděkování všem kolegům a přátelům za nevšední pomoc, mnohé náměty, nespočetné diskuse i podporu mého dlouholetého historického výzkumu. Podnětné rozhovory o současnosti i minulosti jsem často vedl s Bogusławem Czechowiczem. Moje vřelé díky patří příteli Václavu Kučerovi, který mě za posledních třicet let důkladně zasvětil do ukrajinské problematiky a nezištně mi poskytl řadu fotografií. U obrazového materiálu jsem byl odkázán na vstřícnost zahraničních institucí, knihoven a archivů, jež jsou na příslušných místech v knize uvedeny. V této souvislosti také děkuji Janu Peerovi, Lukáši Slámovi a Dušanu Fukalovi za spolupráci při počáteční přípravě ikonografie publikace.

Za některé zásadní připomínky k textu vděčím Kristině Kaiserové, Františku Stellnerovi, Marku Vařekovi a zejména Ondřeji Tikovskému. Velkou péči celému rukopisu věnovali mí přátelé Ivo Barteček a Jan Halada, kterým děkuji za vlídnou ochotu, pracovní nasazení a v neposlední řadě trpělivost. Za kontrolu jednotlivých kapitol děkuji Šárce Slavíkové. Rád bych také poděkoval Martinu Ďáskovi z Nakladatelství Epocha, jenž mi byl v průběhu přípravy publikace velmi nápomocen jak při vyhledávání map, tak při grafickém zpracování a redakčních úpravách. A rozhodně by tato kniha nevznikla bez povzbuzení a jemného pošťouchnutí Zdeňka Pobudy v jeho kanceláři.

Šíří záběru, pestrostí, zpracováním a odborností se kniha obrací nejen na historiky, ale také na širší čtenářský okruh zájemců o východoevropskou historii. Právě jim, věrným čtenářkám a čtenářům, patří rovněž můj dík – neboť jen tímto způsobem mohou odborní historikové dobře společensky komunikovat s veřejností, a tím také naplnit poslání historiografie.

Poznámka k jazykové formě zeměpisných názvů, jmen a historických termínů

U geografických názvů dává autor přednost české nebo počeštěné formě (například Krakov, Varšava, Vilno, Kyjev, Bílá Cerekev, Žitomir, Černigov, Kaněv, Dněpr, Lvov) a při prvním výskytu pojmu jsou v závorkách uvedeny další jazykové verze (ukrajinské, polské, popř. rumunské a ruské). Jiná místní jména se však vyskytují v původní podobě (například Bar, Braclav, Čyhyryn, Četvertynyvka, Ladyžyn). Při přepisu z ukrajinštiny, běloruštiny a ruštiny (tj. z cyrilice nebo azbuky) do češtiny je použit standardní přepis do latinské abecedy. U některých polských názvů a jmen jsou zase ponechány znaky typické pro polštinu: nosovky (ą, ę) ł, ż, w a spřežky sz a cz. Osmanské hlavní město je označováno jako Istanbul místo tradičních historických názvů Konstantinopol či Cařihrad. Pro snazší orientaci odkazuji na geografický rejstřík a mapy.

Historická území jsou zmiňována v původní české podobě: Livonsko, Kuronsko, Prusy. Názvy státních útvarů mají na počátku velká písmena: Osmanská říše, Krymský chanát, Polsko-litevská unie. Místa bitev buď počešťujeme, nebo uvádíme v původní polské verzi: Batoh, Berestečko, Korsuň, Zborov, Žluté Vody. Některé historické pojmy (typu hetman, smuta, majdan, bulava, bunčuk) nepřekládáme: jedná se o svébytné a specifické dobové termíny vysvětlené v poznámkách.

Polská křestní jména a šlechtické predikáty důsledně přepisujeme polsky, abychom tyto protagonisty výrazněji odlišili od jejich kozáckých či pravoslavných soupeřů (například Władysław Dominik Zasławski, Albrycht Stanisław Radziwiłł, Aleksander Koniecpolski, Stanisław Żołkiewski). Většinu ukrajinských jmen přebíráme z ukrajinštiny nebo z poruštělé formy (například Olyfer Holub, Mychajlo Sergijovyč Hruševskyj, Ivan Krečkyevyč, Gavrylo Krutněvič). Výjimku tvoří počeštělá jména ústředních historických postav, jak jsou známa mimo jiné z překladů beletrie (například Jeremiáš Michal Korybut Wiśniowiecki, Petr Konaševič-Sahajdačný místo Petro Konaševyč-Sahajdačny, a zejména Bohdan Chmelnický namísto ukrajinských verzí Chmelnyckyj, Chmelnyc´kyj). Řadu jmen přebíráme v původní verzi z dobového polského sejmovního materiálu nebo z ruských, respektive ukrajinských standardních edic. Vžité české ekvivalenty používáme i u panovníků: Vladislav IV., Jan Kazimír Vasa, Jiří I. Rákóczi… Některá jména však stále kolísají mezi kupříkladu polskou podobou a počeštělým tvarem. Tím také zůstává otázka přepisu vlastních jmen a geografických názvů nadále otevřená, neboť žádná jednotná a závazná pravidla pro něj dosud neexistují.

Citace z díla Henryka Sienkiewicze Ohněm a mečem uvádíme v archaičtějším překladu od Václava Kreolby z roku 1927. Naopak citace z českého vydání Paskových Pamětí se objevuje v moderním překladu Jaroslava Simonidese, byť jsem některé drobné nepřesnosti opravil. Ostatní cizojazyčné citáty z pramenů a odborné literatury přeložil rovněž autor této publikace.

Jednou z nejobtížnějších komplikací při přípravě knihy byl způsob uvádění slova Rus (Rus´) v geografickém smyslu a od něj odvozeného adjektiva ruský (rus´kyj, russkij), protože tato slova jsou v českém prostředí mechanicky spojována s pojmy Rusko a Rusové, tedy v moderním slova smyslu. Čeština prostě nedokáže přesně odlišit výrazy Rus´/Rossija a rus´kyj/rossijskij. Abychom zamezili záměně historických pojmenování Rus´, Rusín a „ruská řeč“ (tedy staroběloruská nebo hovorová ukrajinština), držíme se starší historiografické koncepce „dvou Rusí“ – kyjevské a moskevské –, tudíž i existence dvou národů (velko)ruského a rus´kého (respektive maloruského). V textu většinou píšeme ruský jako pojmenování tzv. ruského vojvodství, zřízeného roku 1434, později dále rozděleného na lvovskou, přemyšlskou, sanockou, chelmskou a haličskou zemi. Analogicky vedle Červené Rusi existuje historický název Bílá Rus (Biełarus´), což je opět jen část území dnešní Běloruské republiky. Oba termíny se tak neodvozují od dnešního ruského státního útvaru, neboť v raném novověku tyto země ještě nebyly úzce spojeny s Moskvou (moskevským státem, Velkoknížectvím moskevským), ale s Rzeczpospolitou. Tato území prošla vlastním historickým vývojem, který dřívější carské a později sovětské oficiální kruhy záměrně ignorovaly či odmítaly respektovat, a v současné vypjaté situaci jsou z ideologického hlediska znovu velmi aktuální. Pouze u levobřežní Ukrajiny můžeme hovořit o divergentním historickém procesu s moskevským (ruským) vlivem, a to jak v souvislosti s uzavřenou problematickou „perejaslavskou radou“ z roku 1654, tak s událostmi po Andrušovském příměří z roku 1667, kdy se na východoevropské scéně výrazně změnily mocensko-politické poměry. Carská říše, pro niž se ještě v 18. století běžně používalo označení „Moskevská říše“ (pro obyvatelstvo zase Moskovité, Moskali apod.), se postupně transformovala v mohutné ruské impérium, jehož součástí se stala také území dnešní Ukrajiny, Běloruska, Litvy, Polska a bývalého Krymského chanátu.

Předmluva

Přiblížit dnešnímu českému čtenáři velké kozácké povstání Bohdana Chmelnického rozhodně není snadný úkol. Tato publikace má za cíl jak vylíčení pustošivého vojenského zápasu na Ukrajině v letech 1648–1654, tak všestranné vykreslení kozáckého hnutí a každodenního života obyvatelstva na obou stranách Dněpru v předchozím období. Není oslavou válečného konfliktu, ale na horizontu zkoumaných raně novověkých dějů sleduje vývojové tendence, které měly fatální důsledky v následujících dějinách východoevropského kontinentu. V Chmelnického povstání totiž vyústily staré i nové slabosti polsko-litevského šlechtického státu, a proto se tento zápas proměnil v dalekosáhlý požár, nezvládnutelný umírněnými politiky a neustále rozdmychávaný militantními šlechtickými magnáty. Vnitropolitické střetnutí na jihovýchodním pomezí Rzeczpospolité1 se postupně proměnilo v mezinárodní pustošivou válku, nevypočitatelnou ve svých zvratech, z nichž v důsledku nejvíce profitoval moskevský stát.

Dlouholetý zájem o Polsko-litevskou unii a vládu vasovské dynastie v 17. století mě přivedl i ke kozácké problematice na ukrajinském území, jež bylo tehdy nedílnou součástí Polského království. Při studiu odborné literatury a vydaných dokumentů se mezi protagonisty dramatických událostí stále více dostávaly do popředí především dvě zajímavé osobnosti: kozácký vojevůdce Bohdan Chmelnický a jeho soupeř kníže Jeremiáš Wiśniowiecki. Odtud vzniklo rozhodnutí napsat knihu s aktuální historickou tematikou, určenou především pro čtenáře literatury faktu.

Z vydaných pramenů jsem mohl při psaní knihy využít standardní polské, ruské a ukrajinské edice. Mnoho poznatků jsem získal z politických zápisků a sněmovních jednání, doplněných o soudobou publicistiku, relace, propozice a propagační tisky. Zvláště z okruhu polských i litevských mocenských elit se daly využít memoáry a dopisy šlechty (například Albrychta Stanisława Radziwiłła, Stanisława Zygmunta Druszkiewicze, Jerzyho Ossolińského), včetně korespondence záporožského hetmana Bohdana Chmelnického. Na pozadí vysoké politiky se události specifickým způsobem odrazily také v barokních dílech Samuela ze Skrzypny Twardowského nebo Wespazjana Kochowského. Bitevní scény, vesnické zábavy či groteskní zážitky jsou zachyceny ve vyprávěcích pramenech očima současníků, z nichž má bezesporu zvláštní místo chlubivý mluvka a voják Jan Chryzostom Pasek. Pustošivé následky válečných událostí na Ukrajině zachytili kronikáři a letopisci (například Natan Hannower z Zasławia, Joachim Jerlicz, Jan Tomasz Józefowicz, Samijlo Velyčko, Hryhorij Hrabjanka). Jinou oporou při interpretaci neznámého stepního prostoru Divokých polí nebo Záporoží2 se stalo vyprávění odvážných cestovatelů, dobrodruhů a vyslanců (například francouzského stavebního inženýra Guillauma le Vasseur de Beauplana nebo slezského šlechtice Erika Lassoty ze Stéblova).

Ke kritickému srovnání a k lepšímu pochopení ukrajinského života ve druhé polovině 17. století dobře posloužily také úryvky z románových příběhů nedostižitelného polského prozaika Henryka Sienkiewicze, protože se o jeho slavné trilogii (Ohněm a mečem, Potopa a Pan Wolodyjowski) v odborných kruzích stále znovu diskutuje. Je však otázkou, jak mistrný vypravěč přetavil rozmanitý pramenný materiál, který měl k dispozici, do mohutného obrazu o „sarmatsko-barokní minulosti“.3 Samozřejmě, že některé pasáže a scény z románu Ohněm a mečem jsou také předmětem mé kritiky.

Kniha je obsahově rozdělena do dvou částí. V první části se osvětlují skrze prostor a čas mocensko-politické, hospodářské, sociální, náboženské, etnografické a v neposlední řadě geografické podmínky na raně novověké Ukrajině. Líčení odhaluje tajemství kozácké minulosti, každodennost obyvatel na Dněpru nebo drsný život na Záporožské Siči a v Divokých polích. Sleduje pravidelné zničující nájezdy krymských Tatarů na území Podolí, Braclavska a Kyjevska. Objasňuje příčiny a důsledky kozáckého odboje proti velikášské šlechtě, která velmi krutě potlačila jednotlivé rebelie. Nedílnou součástí výkladu je také snaha porozumět emancipačnímu kozáckému hnutí, které se oprávněně hlásilo o své právo tvořit v Rzeczpospolité vedle polské a litevské šlechty třetí „národ“ – s pravoslavným náboženstvím i s veškerými regionálními zvyklostmi. Právě tato emancipační politika byla prvním zřetelným projevem snahy o ukrajinskou autonomii, která vedla v době Chmelnického povstání ke vzniku tzv. hetmanského státu.4

V druhé části knihy se prostřednictvím mikrohistorických příběhů z bojišť a politických jednání vypráví o podstatě, úspěších i tragédii velkého kozáckého povstání, které zároveň přerostlo v sociálně-náboženskou revoltu. O evropském či alespoň východoevropském významu povstaleckého vojevůdce Bohdana Chmelnického nemůže být pochyby, ale jeho životopis není hlavním tématem celého výkladu. I když vstoupil do ukrajinských dějin téměř jako mýtus, zaměstnává několik generací historiků jedním velkým otazníkem až do dnešních dnů: Jak to opravdu bylo s „perejaslavskou radou“? A autor těchto řádků se dále ptá: Jednalo se opravdu o nahodilý svazek dvou rovných celků mezi kozáckou Ukrajinou a Moskvou, spojených jen obrannou smlouvou proti Polsko-litevské unii, jak tvrdí mnozí ukrajinští historikové? Nebo došlo k úplné inkorporaci (vtělení) kozáckého území do moskevského státu, podle ruské historiografické interpretace ke znovusjednocení? Viděl Chmelnický v carovi svého nového panovníka, nebo jen spojence? Uznal nadvládu Romanovců a zavázal se jim sloužit? Celá událost z roku 1654 se stala jedním z velkých, ale také nejzapeklitějších problémů současného historického bádání. Jedno je však jisté – že spojení kozáckého území s moskevským státem nakonec vedlo k ruské uzurpaci levobřežní Ukrajiny.

Věřím, že tato kniha, která rozhodně nechce a ani nemůže být vědeckou prací, v mnohém přiblíží složité období ukrajinských, polských a v neposlední řadě ruských dějin. Jeden základní cíl ovšem má: chce čtenářům přístupnou formou ukázat, že v době Chmelnického povstání a kozáckých nepokojů byly položeny základy dnešních struktur tamní mocenské scény. Jedná se především o ono přelomové období východoevropských dějin, které je pro valnou část české veřejnosti jen obtížně pochopitelné a téměř neznámé, protože v našem prostředí dosud nebyla historické úloze kozáckého vojevůdce v širším kontextu vojensko-politických událostí věnována systematická pozornost. V tom tkví také aktuální zajímavost těchto dramatických příběhů pro dnešního čtenáře, prožívajícího současné válečné události na Ukrajině.

V Ústí nad Labem 20. prosince 2022

Labyrintů různé pohromy

Rok 1648 byl velmi podivný, protože na západě evropského kontinentu v Münsteru a Osnabrücku ukončili diplomaté zničující dlouhou válku, ale v jihovýchodních oblastech Rzeczpospolité, a zejména v Divokých polích, se schylovalo k novým bouřlivým událostem. Současníci jako Samuel ze Skrzypny Twardowski viděli na nebi různá znamení: „Nastalo velké zatemnění slunce, neobyčejné a strašlivé, […] objevil se ohnivý kříž v oblacích a potom načechraná kometa. Než se mohli lidé vzpamatovat, tak někteří z nich tvrdili, že zemi zachvátí mor a další neštěstí. Když se mnohé chiméry zrodily, vyrojila se sarančata, která zase v neslýchaném množství zatemnila obzor…“ Tehdejší člověk, žijící v ustavičných obavách a strachu, však musel vidět v prudkých bouřích, přírodních pohromách a zvláštních úkazech jen samá boží znamení, apokalypsu i konec světa. Tyto nevysvětlitelné úkazy a změny klimatu tak vyvolávaly zdání nějaké nebeské války nebo – jak napsal zchudlý mazovský šlechtic Jan Chryzostom Pasek ve svých vzpomínkách –, že lidé vstupovali „do nesčetných labyrintů různých pohrom“. Mnozí z letopisců věřili, že mezi přírodními katastrofami, záhadnými událostmi a kometami existují určité souvislosti. Neměli lidé jen přehnaný strach?

Na základě dobových zpráv nám také polský romanopisec Henryk Sienkiewicz ve svém díle Ohněm a mečem literárně, ale věrně ztvárnil tyto pohromy a kromobyčejné události: „Konečně nastala zima tak mírná, že nejstarší lidé nepamatovali podobné. V jižních vojvodstvích nespoutaly ledy vůbec vod, jež živeny sněhem, každého rána tajícím, vystoupily z řečišť a zalévaly břehy. Často pršelo. Step rozmokla a proměnila se ve velkou kaluži, slunce pak v poledne hřálo tak silně, že – div divoucí! […] Pokryl zelený ozim stepi a pláně již v polovici prosince. Roje včel po pasekách začaly se bouřiti a bzučeti, dobytek bučel v ohradách.“

Byl to opravdu konec klidných časů? Poučený odborník však může prokázat, že v průběhu staletí existovalo kolísání klimatu, které také ovlivňovalo průběh dění v raném novověku. Vlhká léta se střídala s katastrofálními suchy nebo s obdobím četných povodní. Hlavně dlouhodobé srážky přinášely hlad a hladomory v celé Evropě, protože za mokra zemědělské plodiny shnily a zbytek zlikvidovali různí škůdci. Není divu, že tehdejší obyvatelstvo vždy sledovalo proměny přírody se zájmem a napětím, protože jim často šlo o přežití.

V rámci tzv. malé doby ledové existovala chladná půlstoletí a měla svůj negativní dopad nejen na demografii obyvatelstva, náboženskou mentalitu či myšlení lidí, ale také se odrážela v hospodářské, finanční a politické sféře. Klimatické výkyvy změnily nejen pěstování zemědělských produktů, ale také divoce rostoucí flóru. Posunuly se hranice rybolovu. Hlad vyháněl vlky z lesů, protože i divoká zvířata těžce snášela zkrácení vegetačního období. Tyto procesy zasáhly také do každodenního života obyvatelstva Polsko-litevské unie, jejíž součástí byla i vojvodství kyjevské, braclavské, černigovské, a v neposlední řadě dvě pomezní, avšak málo osídlená území – Divoká pole se Záporožím –, která jsou v centru naší pozornosti a základnou dramatických historických příběhů.

Tady, v hlubokém stepním prostoru Divokých polí, odezněly před rokem 1648 velmi kruté a tuhé zimy. Tohoto mimořádně studeného období i teplotních skoků si všiml francouzský stavitel Guillaume le Vasseur de Beauplan ve svém znamenitém popisu Ukrajiny (Description de l´Ukraine): „Z věcí, které si zaslouží pozornost v této zemi, je bezesporu mráz. Během těch několika let mi tak utkvěl v mysli, protože byl velmi surový a ostrý, takže to nemohli vydržet ani lidé sloužící ve vojsku. […] Těm, které mráz dostihne s celou svou silou, hrozí ztráta života. Mnozí z nich přemýšlí o tom, jak lacině to ještě odnesli, když jen ztratili jakoukoli část těla, když přišli jen o prsty u ruky nebo palce u nohou, o nosy, o část tváře, o uši, a k tomu ten článek, který ze studu nemohu označit. […] Omrzlé části těla odumřou okamžitě a často jsou příčinou gangrény. Objevují se opravdu hodně odolní a silní, ale ani oni si nejsou jisti tím, že by se u nich neobjevily bolestivé vředy, podobné těm, které jsou následky skrofulózy [krtice – pozn. autora] a zimnice.“ Podle vojenského inženýra, který na Dněpru stavěl pevnost Kudak (ukr. Kodak), byla mnohdy „smrt rychlá a lehká“, protože zdřevění ruce i nohy, přičemž člověk propadne letargii nebo ztratí vědomí a už k sobě nepřijde. Obecně však platilo, že kdo neměl teplý oděv, byl předurčený k ukrutné smrti, protože před mrazivou surovou zimou se nedalo uniknout.

Úsek Dněpru od ostrova Chortyca (Chortycja) k městu Očakovu (Džan-Kerman), kde řeka ústí do Černého moře. Mapa pochází z roku 1650 a jejím autorem byl francouzský inženýr Guillaume le Vasseur de Beauplan.

V okolí dolního toku Dněpru bývala dlouhá zima s mimořádně silnými mrazy. Potom nastoupilo teplé a velmi suché počasí s bouřkami a množstvím požárů v pusté stepní krajině. Bylo to drsné klimatické období jak pro lidi, tak pro zvěř a vývoj vegetace. K tomu je zapotřebí vzít v úvahu ještě jeden významný faktor, který zase mohl ukazovat na změnu proudění atmosféry. Tímto indikátorem byl postrach pro všechno tehdejší evropské obyvatelstvo – „kobylky“, jak často stěhovavá sarančata označovali kronikáři a letopisci. Nálety tohoto přemnoženého hmyzu totiž odráží klimatickou změnu přicházející po drsné studené klimatické epizodě. Zprávy o pustošivých náletech teplomilných sarančat jsou proto velmi cenným pramenem k poznání klimatu, protože zachycují proměnu přírodních podmínek na zkoumaném území, a to v souvislosti s teplejším prouděním vzduchu. Z toho plyne – aby sarančata mohla bez větších problémů přezimovat, musely jim k tomu pomáhat optimální klimatické podmínky. Jednalo se o teplejší a mírnější zimy, které zase přišly po bouřlivém roce 1648.

Dramatické historické události, o nichž bude řeč, se odehrávaly v geografickém prostoru jak Volyňsko-podolské plošiny a Karpat na západě a jihozápadě Ukrajiny, tak v Černomořské nížině na jihovýchodě, kde ústřední roli sehrává největší ukrajinský říční tok Dněpr (ukr. Dnipro). Tento veletok, dlouhý 2285 kilometrů, pramení ve Valdajské vrchovině na ruském území u Smolenska a ústí do Černého moře u Chersonu. V různých dobách měla řeka i jiné názvy.5 Řecký historik Hérodotos ji nazval Borysthenés, kdežto jiní ji personifikovali jako bratra Desny, jejichž společným otcem je slepý Liman. V legendách a lidovém podání měla pojmenování Slavutyč, tedy „syn slávy“.6

Mohutný Dněpr byl v raném novověku páteřní komunikací v Podněperské a Černomořské nížině pro lodě bez střechy (zvané bajdaky), dubasy a v neposlední řadě také pro nejznámější plavidla – čajky, kozácké čluny zařízené i pro plavbu na moři. Jeho rozlité vody u soutoku s Desnou dosahovaly šířky 1,5–2 kilometry, zatímco jeho povodí má dnes 503 600 km2. Břehy na pravé straně toku byly vysoké, nádherně zalesněné, plné divoké zvěře a tajemných houštin. Levobřežní část odhalovala výhled na nižší, ale rozlehlou stepní krajinu. Místy tvořila řeka ramena, zátočiny a ostrovy. Kolem dokola poletovalo vodní ptactvo: divoké husy, kachny, jeřábi, volavky i pelikáni. Nejtypičtější však byli čápi se svými četnými hnízdy. Také pro rybáře se tu nabízela výnosná práce pro hojnost ryb a raků, ale žilo se jim tu obtížně, protože na ně ze suché stepi nalétávaly roje komárů i jiného dotěrného hmyzu. Lidé se tu proti parazitům a komářímu bodnutí museli natírat dehtem nebo se chránili u ohňů různými způsoby. Z tohoto pomezí se obyvatelé již dívali na horizont pustého, tajemného a divokého stepního kraje.

Za Křemenčukem, kde se vlévá Samara do Dněpru a kde se nacházela pevnost Kudak, začínalo granitové říční dno. Odtud se neklidný dněperský proud prodíral pověstnými peřejemi a nebezpečnými mělkými místy zvanými prahy – porohy. Císařský vyslanec Erik Lasota ze Stéblova, projíždějící divokými vodami a přírodními nástrahami, velmi podrobně popsal svou plavbu do záporožského kozáckého ležení: „Porohy jsou to útesy a skaliska, místa, která jsou částečně pod vodou, částečně na hladině, nebo zase některé vysoko nad vodou vyčnívají. Plavba je proto nebezpečná, zvláště když je nedostatek vody, na nejnebezpečnějších místech musí lidé vystoupit a lodě nechat lany odtáhnout podél břehu mezi kamennými útesy, nebo je po břehu pomalu přenést. Především ti, kteří loď lany přidržují na břehu, musí dávat pozor na ty, kteří jsou ve vodě, a podle jejich příkazů lana povolovat nebo přitahovat, aby se loď nepoškodila a nerozbila.“ V létě, kdy bylo v říčním korytu méně vody, vystoupaly skály a útesy až 15 stop (asi 4,5 metru) nad hladinu.

Mapa Dněpru z kartografické dílny Johna Blaeu. V horní části mapy je zakreslen tok od Čerkas až po soutok Dněpru se Samarou a jasně patrná je řada dnes již zaniklých ostrovů a otrůvků.

Celý nebezpečný vodní úsek měřil asi 70 kilometrů a podle polského historika Władysława Andrzeje Serczyka známe tyto porohy: Kudacký, Surský, Lochaňský, Střelčí, Zvonec, Kněží, Nenasytec, Voronovu Závoru (záporu), Volník, Budilovský, Tavolžaňský, Lišný a Věžový.7 Je zřejmé, že Lasota ze Stéblova, příslušník hornoslezské katolické šlechty a odvážný vyslanec císaře Rudolfa II., měl pravdu, když přeplul podle svého zápisu třináct takových jezů, ač jiní cestovatelé uvádí jen šest velkých překážek. Kozáci obdivovali divoký charakter mohutného toku, protože kdo z nich projel porohy, byl přijat do nižového (záporožského) bratrstva.

Pokud bylo v řece hodně vody, tak se porohy daly projet téměř všechny, kromě Nenasytce, který byl „podivným zjevem přírody“. Velmi barvitě a plasticky ho ve svém románu vylíčil H. Sienkiewicz: „Strašná podívaná bila do očí. Po celé šíři řeky běželo napříč sedm skalních útesů, trčících nad vodou, černých, rozrytých vlnami, které v nich vyhloubily jakési brány a průchody. Řeka plnou tíhou vod narážela na tyto útesy a tříštila o ně, a proto zběsilá, vzteklá, drcena v bílou, zpěněnou houšť, snažila se je přeskočit jako řítící oř. Ale odražena ještě jednou, než mohla se prodrati skrze otvory, hryzla skály – řekl bys – zubem, stáčela se v bezmocném hněvu do příšerných vírů, vytryskovala v sloupích do výše, vřela jako vroucí voda, supěla únavou jako divoká zvěř. A pak zase rachot jako ze sta děl, vytí celých smeček vlků, chroptění, vysílení, a při každém útesu týž boj, totéž zápolení. Nad hlubinou zněl pokřik ptactva jako vyděšeného tím divadlem, mezi útesy byly posupné stíny skal, chvějící sebou v tůni jako zlí duchové.“ Za porohy se už vplouvalo do klidných a tichých dněperských „vod nizových“. Tady na „niži“, kde se hladina řeky snížila o 32 metrů, se za Věžovým porohem vynořil skalistý ostrov, nazývaný Kaševarnice, protože si tu pocestní i s lodníky poprvé odpočinuli a posilnili se „uvařenou kaší“.

V Záporoží na ohbí Dněpru se řeka rozdělovala do několika ramen, mnohdy neobyčejně širokých, která obtékala rozlehlé a takřka nepřístupné ostrovy s bujnou vegetací a nezkrotnou faunou. Za brodem Kičkas, kde se oba nezalesněné břehy ideálně svažovaly do říčního koryta, se nacházel největší dněperský ostrov Chortyca (ukr. Chortycja), dlouhý 12 km a široký 2,5 km. Zde, na Malé Chortyci, si v polovině 16. století vybudovalo kozáctvo hlavní opevněné sídlo se záseky čili seče – odtud vzniklo pojmenování Sič, kterou Tataři zničili v roce 1557.8 Podle této opevněné stavby na Chortyci se analogicky stavěly i nové Siče, a to z hlediska bezpečnosti a k zmatení protivníka. Obnovená Sič se zalíbila i císařskému vyslanci Lasotovi ze Stéblova, protože ji charakterizoval jako „pěknou, velkou a příjemnou“. O několik kilometrů dále se nalézalo na jednom z ostrovů v Čertomyleckém labyrintu (ukr. Čortomlyk) jiné kozácké ležení z poloviny 17. století – Stará Sič (u dnešního Nikopolu). Víme, že tyto pevnosti stály také na soutoku řek Bazavluk s Dněprem a Tomakivky s jiným dněperským ramenem. Právě Sič Tomakov (ukr. Tomakiv) měla mít jak dobrý výhled ve směru na Chortyci, tak k ostrovu Tavaň, kde byl další důležitý brod, a navíc odsud bylo blízko k ústí řeky do Černého moře. Tady, u Dněperského limanu, už začínal jiný svět spojený s tureckým městem Džan-Kerman (pol. Oczaków, rus. Očakov, ukr. Očakiv).9 Celá popsaná romantická krajina dolního Dněpru a její divoký charakter však nenávratně zmizely v polovině 20. století pod hladinou dněperské hydroelektrárenské kaskády, zejména u dnešního města Nová Kachovka.10

Dobová mapa dolního toku Dněpru.

Rzeczpospolita Obojga Narodów

Osm dní před tragickou smrtí švédského krále Gustava II. Adolfa u Lützenu (16. listopadu 1632) byl ve Varšavě zvolen na polský trůn jeho katolický synovec Vladislav Zikmund Vasa, který 14. listopadu 1632 složil na tamním elekčním sjezdu přísahu a 6. února 1633 byl v Krakově slavnostně korunován králem jako Vladislav IV.11 Po smrti svého otce Zikmunda III. (30. dubna 1632), který byl zbaven švédského trůnu, byl nominálním švédským panovníkem a rovněž formálně užíval titulu ruského vladaře (electus Magnus Dux Moscoviae, tj. zvolený velkokníže moskevský). Na polskou korunu si musel trpělivě počkat až do svých třiceti sedmi let, kdy se počítal mezi zkušené, vyspělé a vzdělané muže z panovnické vasovské dynastie. Záhy se ukázalo, že se jednalo o velmi schopného politika, válečníka s bohatými zkušenostmi z nebezpečných výprav, nábožensky tolerantnějšího vládce a mecenáše umění, který si svým kultivovaným vystupováním a navenek přátelským chováním dovedl získávat jak urozené, tak prosté lidi. Většina současníků pozitivně ocenila jeho kavalírské schopnosti, diplomatické jednání a zdánlivě mírové politické postoje.

Zesnulý polský král Zikmund III. Vasa na katafalku.

V Polsko-litevské unii se Vladislav IV. počítal spíše k oblíbeným panovníkům, protože byl od dětství vychován v polském prostředí a sžil se s tamní mentalitou. Plynně ovládal nejen polštinu a latinu, ale také němčinu, italštinu i švédštinu. V mnohých vlastnostech byl pravým opakem svého otce. Na druhé straně měl svou povahou velmi blízko ke Gustavu II. Adolfovi nebo k dalším vasovským předkům. Byl umíněný, nedůvěřivý, ale i cholerický. Až nekriticky obdivoval vojenské a politické úspěchy svého strýce. Do svých královských sbírek chtěl získat některé části jeho vojenské výzbroje a výstroje. Je však méně známé, že švédská diplomacie se ještě před smrtí Gustava Adolfa zapojila do volby polského krále tím, že provokativně nabídla kandidaturu švédského panovníka, aby vyvolala v zemi zmatek. Vyslanci švédského kancléře Axela Oxenstierny navštívili Záporoží, kde kozákům nabídli spojenectví. Tehdy byla ještě kozácká staršina vůči polskému trůnu loajální a povstání raději nevyvolala. Úspěch ovšem slavila švédská diplomacie v Moskvě, protože dosáhla toho, že ruská výprava oblehla Smolensk držený polskou posádkou. Do smolenské války už nový polský král Vladislav IV. úspěšně zasáhl a po tažení na Moskvu uzavřel s Rusy v roce 1634 polanovský „věčný mír“.

Vladislav IV. Vasa, velmi schopný válečník, nábožensky tolerantní a všeobecně uznávaný panovník. Na zhotovené rytině podle Rubensova portrétu jsou uvedeny všechny tituly, které nový vladař po nástupu na trůn užíval, mimo jiné i „zvolený velký kníže moskevský“, tedy žádný ruský car, jak se někdy stereotypně píše v odborné literatuře.

Když se mladý Vladislav Zikmund Vasa ještě za otcova života vydal na kavalírskou cestu po Evropě, projížděl mnohé země inkognito a představoval se jako hrabě Snopkowski podle vasovského rodového znaku (snopek – vasa). Poznal země Koruny české, Rakousy, Bavorsko, Španělské Nizozemí a zejména Itálii, která mladého příslušníka královské rodiny doslova okouzlila. Při jednotlivých návštěvách nakupoval vzácné umělecké předměty a seznámil se s některými významnými vědci nebo umělci, jakými byli malíř Petr Paul Rubens, astronom Galileo Galilei nebo první egyptolog Titus Livius Burattini. Na Apeninském poloostrově si zvláště zamiloval italskou operu a balet.

Na svých cestách zavítal zvídavý mladý Vasa i na nizozemské bojiště, kde u Bredy poznal slavného vojevůdce Ambrosia Spínolu, který ho zasvětil do tajů vojenského řemesla. Později si v polských militantních kruzích získal jistou popularitu, protože začal reformovat armádu podle svého slavného švédského strýce a na základě získaných zkušeností z nizozemského válečného jeviště. Záhy po nástupu na trůn prosazoval modernizaci dělostřelectva nebo výstavbu moderních fortifikací. Jednou z jeho úspěšně postavených pevností byl Kudak na dolním Dněpru, vybudovaný v krátkém časovém intervalu a z královských finančních prostředků.

Celá Vladislavova vláda byla skrytým zápasem se šlechtickým vnitropolitickým zřízením, brzdícím jeho velkolepé expanzionistické zahraničněpolitické plány. Po celý život snil o získání svého dědičného trůnu ve Švédsku, čemuž chtěl podřídit všechny síly. S tím souvisely jeho nenaplněné představy o definitivním zlomení tureckého a tatarského panství v černomořské oblasti. Do připravovaného válečného podniku zapojil stárnoucí král v roce 1646 i kozácké vedení, které k obnovení bojů motivovaly jak finance, tak nesmírný zájem na rozvrácení osmansko-tatarské moci v jejich bezprostředním sousedství.

Panorama Varšavy z konce 16. století. Pohled z východního viselského břehu, od předměstí Praga. V dolním rohu je několik výrazných postav reprezentujících příslušníky polských mocenských elit.

Smrtí polského krále Vladislava IV. Vasy v roce 1648 nejen končilo desetiletí tzv. zlatého klidu (1638–1648) ve východní části státu, ale také začínalo období stagnace a v neposlední řadě úpadku Rzeczpospolitej Obojga Narodów na mezinárodní scéně. V souvislosti s tím se nejprve naskýtá otázka, jak z tohoto hlediska vypadá poznání vnitřních poměrů polsko-litevského soustátí? Nemělo by smysl zde podávat podrobnou popisnou analýzu, která by musela mít rozsah nepřiměřený povaze této kapitoly. Snad bude na místě shrnout v několika tezích to, co se jeví na základě dnešního stavu poznání jako podstatné.

V prvé řadě se jednalo o rivalitu mezi panovníkem a sejmem (způsob vlády se označoval forma mixta, tedy smíšená vláda). Vnitropolitické napětí způsobovala parlamentární anarchie, nesnášenlivost a mravní úpadek uvnitř mocenských elit nebo rozklad ústřední moci. Země trpěla špatnou organizací sejmů, regionálních sněmíků a voleb polských panovníků. Největší slabostí bylo nedostatečné podřízení politické reprezentace úřadům vlivem liberum veto („svobodné veto“), což byl systém jednomyslného hlasování na sejmu. Právě liberum veto bylo prohlášeno za právo (tj. zlatou svobodu) každého svobodného šlechtického poslance, který svým hlasem mohl zrušit sněmovní porady v libovolné chvíli.12 Při své cestě Polskem v roce 1658 si jezuita Jiří Křižanić poznamenal velmi kritickou, leč trefnou charakteristiku tamních poměrů: „U Lachů není žádného pořádku ve státě, protože poddaní se nebojí ani krále, ani soudu. Kdo je silnější, ten myslí, že je mu volno utiskovat slabšího, zrovna jako vlkům a medvědům je volno chytat a zabíjet skot. Žádný soud jich za to nepotrestá. Takovou medvědí zpustlost Lachové zovou šlechtickou svobodou. Chvástají se, že mezi všemi lidmi oni jediní jsou svobodní. V žádném státě není opravdu takové zvířecí svobody.“13 V tom spatřovali soudobí zahraniční pozorovatelé zdroj veškerého neklidu nejen v Polsko-litevské unii, ale také hrozbu pro sousední státy a mezinárodní politiku.

Nejdůležitější strukturu tehdejší společnosti tvořila šlechta. V dobovém pojetí se za polský politický národ považovala jen bohatá magnaterie a střední šlechta. Právě v tom tkvěla příčina hospodářské, sociální a vnitropolitické krize, protože na polské politické scéně chyběl silný městský stav. Mimořádné postavení v tomto šlechtickém státě měla jen tato polská města: Krakov a Varšava, dále se k nim řadil přístav Gdaňsk či bohatá Toruň na Visle. Ve Velkoknížectví litevském to bylo rezidenční sídlo Vilno (lit. Vilnius) a v neposlední řadě patřil k důležitým kulturním centrům také Lvov (ukr. Lviv). V čele státu tak stála pouze bohatá magnaterie, kterou podle bádání Włodimierze Dworzaczka tvořilo asi 79 aristokratických rodů. Šlechta byla mezi sebou velmi solidární, uvnitř stavu existovala uniformita a převládaly zřetelné konzervativní tendence. Navíc o sobě měla představu, že svůj původ odvíjí od legendárních starověkých Sarmatů (tzv. sarmatismus).14 Magnaterie nejen v Polsku, ale také na Litvě, na Bílé Rusi (Bělorusku) i na Ukrajině udržovala jak západní, tak východní náboženské a kulturní zvyky, západoevropský křesťanský civilizační okruh však převládal.

Portrét neznámého šlechtice bez ucha, „sarmaty“, s krátkými vlasy, vyholeným týlem a knírem. Hlavní součástí jeho barokního oděvu byly župan a kontuš (přepásaný svrchní oděv) s charakteristicky prostřiženými rukávy vyhrnutými k ramenům (tzv. wyloty). Neodmyslitelnou součástí byla sečná zbraň zvaná karabela.

Rzeczpospolita byla mnohonárodnostním státem Poláků, Litevců, Rusínů (resp. Bělorusů a Ukrajinců), „Němců“ (například gdaňských měšťanů, Prusů nebo pobaltských Němců), Židů, Tatarů a Cikánů. Těsně před výbuchem povstání kozáků došlo také, vlivem kolonizačního procesu, k demografickému vzestupu obyvatelstva právě v ukrajinské části státu.

Velmi zajímavá byla náboženská situace, jelikož uvnitř státu existovala relativní náboženská tolerance. Vedle katolicismu zde koexistovalo pravoslaví, uniaté, luterství, kalvínství a minoritní konfese jako polští bratří (ariáni)15, čeští příslušníci jednoty bratrské (zvláště ve velkopolském Lešně) a další. Z nekřesťanských náboženských proudů byl zastoupen například islám, zvláštní postavení měl judaismus. Teprve v důsledku válek nastalo pronásledování nekatolíků a jinověrců.

Polsko-litevskému soustátí lze rovněž vytýkat úpadek státních příjmů, které byly tak důležité pro vydržování vojska. To souviselo s poklesem výkonu zemědělského sektoru a již zmíněnými klimatickými změnami. Nedostatek financí, včetně špatného odvodu berní (daní), vedl k nemožnosti vytvořit stálou a kvalitní armádu a bránil řádnému vydržování tolik důležitých posádek v jihovýchodních pohraničních pevnostech. Na dnešní Ukrajině to byly především strategicky důležité fortifikace v Kamenci Podolském (ukr. Kamjanec’ Podiĺs’kyj, pol. Kamieniec Podolski) a v Chotimi (ukr. Chotyn, pol. Chocim).

Pohled na Krakov s rezidenčním sídlem polských králů.

Posledním zajímavým jevem byla rozloha státu. Ten v 17. století náležel k největším politicko-geografickým útvarům na kontinentu. Z toho plyne, že například konflikty v periferních oblastech se nemusely odrážet v centru unie, kde panoval naprostý klid. Soustátí bylo plné regionálních specifik jak v kulturním, tak i náboženském životě. Stát se pod vládou vasovské dynastie rozkládal od Černého moře k baltskému pobřeží a od Slezska až po Smolensk. Právě ve vnitřních rozdílech spatřovali mnozí historikové příčiny úpadku Rzeczpospolité, ale to je pravda jen zčásti, protože jednoznačná odpověď na tuto problematiku není možná. Polsko-litevská unie sice trpěla celou řadou vnitřních problémů a krizí, ale během 17. století stále představovala silný a stabilní stát na rozhraní střední a východní Evropy, než se k Dněpru prosadila moc moskevského státu, tedy budoucího carského Ruska.

Plán Kamence Podolského ze 17. století, polské pevnosti na dnešní jihozápadní Ukrajině. Mohutné opevnění na skalnatém výběžku vzbuzovalo u současníků obdiv a jevilo se jako nedobytný opěrný bod na hranici s Osmanskou říší.

Tím se dostáváme k základním problémům polské zahraniční politiky, která obsahovala dvě hlavní tendence: baltskou a východní. Ze strategického, obchodního a dynastického hlediska se Polsko na baltském pobřeží dostávalo do permanentních střetů se Švédskem a také se zesíleným braniborsko-pruským státem. Ve východní otázce, která nás více zajímá, bylo Polsko angažováno už od dob jagellonské dynastie prostřednictvím Litvy, která s pobaltským a běloruským územím přitahovala pozornost ruských carů. K tomu lze připočítat i kozácký problém na Ukrajině, který měl zprvu vnitropolitický ráz, ten ovšem v druhé polovině 17. století přerostl v ohnisko napětí mezinárodního charakteru. Nelze zapomenout rovněž na četné neshody s Osmanskou říší a na snahy vídeňských Habsburků připoutat právě polské panovníky k protitureckým aliancím.

Vážnou hrozbu pro Rzeczpospolitou představovalo velké kozácké povstání Bohdana Chmelnického v letech 1648–1654, které tvořilo předehru potopy a přivedlo tento státní útvar do katastrofy.16 Záporožští kozáci měli pro polskou korunu význam v tom, že stáli jako dobře zorganizovaný vojenský celek v cestě nájezdům krymských Tatarů. Patřili však k nejhůře ovladatelným částem obyvatelstva na Ukrajině. Sociální bezpráví a nebývalý rozruch mezi kozáky v pohraničí (pol. kresach) dospěl vrcholu právě na konci života polského krále Vladislava IV. Vasy.17 Bylo jen otázkou, kdy a do jaké míry vzplane nový válečný požár, který otřese samými základy polského šlechtického státu.

Kolonizační proces na Ukrajině

Zcela zásadním zlomem vraně novověké ukrajinské historii bylo uzavření pevného státoprávního svazku vLublinu mezi Polským královstvím a Litevským velkoknížectvím, jejichž zástupci slavnostně potvrdili 1. července 1569 vtamní katedrále důležitý dokument. Od vytvoření polsko-litevské personální unie vKrevu, uzavřené roku 1385, vznikl konečně společný stát nazývaný Rzeczpospolita Obójga Narodów, jehož nedílnou součástí se stalo také ukrajinské území. Na základě vykonstruovaných historických nároků byly dnešní ukrajinské regiony na úkor Litevského velkoknížectví přímo přivtěleny kpolské koruně. Od té doby Volyň, Braclavsko, Kyjevsko a Polesí sdílelo – vedle Podolí a Červené Rusi – až do trojího dělení Polska (1772–1795) společný osud.

Zapojení ukrajinského území do svazku Polského království způsobilo jeho zcela zásadní ekonomickou a civilizační proměnu. Divoká stepní krajina vZádněpří a vylidněná místa vPodněstří se staly cílem mohutného kolonizačního procesu, vněmž sehrávali rozhodující úlohu bohatí velmožové. Vroce 1590 schválil polský sejmdokument, že král jako vrchní zeměpán může neosazenou půdu za Bílou Cerekví darovat „až na věky osobám šlechtického stavu, majícím zásluhy o Rzeczpospolitou“. Od té doby se pozvolna, ale úporně rozvíjela ekonomika braclavského a kyjevského vojvodství, kde se rozšiřovala zemědělská i řemeslná produkce. Společně stím se vytvořily předpoklady knástupu hlubokých společenských, náboženských a kulturních proměn, znichž mohla těžit až generace první poloviny 17. století, kdy se knepoznání změnil ráz odlehlých nebo pustých ukrajinských končin. Noví osadníci vysoušeli bažiny s mokřinami a mizely i bory a lesní porosty, jejichž místa zabrala obydlí nově příchozích obyvatel. Stoupal objem kultivované půdy a jako houby po dešti vyrostly nové osady, slobody, chutory,18 městečka i šlechtická rezidenční sídla. Podle ukrajinského historika Mychajla Hruševského se vdruhé polovině 16. století na Kyjevsku a Braclavsku nacházelo asi 4400 hospodářských dvorů a o 75 let později už 92000, což je až neuvěřitelné číslo dosažené kolonizační činností.

Vlastníci pustých míst na odlehlém pomezí začali ve velkém lákat skupiny ochotných obyvatel zhustě osídlených regionů Rzeczpospolité, aby se přesídlili do dosud nevyužívaných okrajových úrodných končin, ovšem výměnou za zlepšení své dosavadní životní úrovně. Příslušníci velmožských rodů nabízeli kolonistům svobodu na několik desítek let (od 15 do 25), četné úlevy, nízké daně, osvobození zrůzných povinností a vneposlední řadě zlepšení hospodářských poměrů. Noví, ale pracovití osadníci, třebaže svědomím značné námahy i nejistého výsledku, přicházeli vněkolika spontánních vlnách do míst, kde země byla žírná a vábila svobodou. Nejvýraznější složkou tohoto mnohotvárného kolonizačního procesu byl nejprve pohyb svobodných sedláků i šlechtické čeledě zhustě zalidněné Červené Rusi na Volyň nebo do Podolí, odkud pak vdalší etapě mnozí nespokojení osadníci a svobodní rolníci přesidlovali do okrajových končin na Braclavsku a Kyjevsku. Záhy se však noví osadníci zklamali ve svém očekávání, protože správci, zastupující bohatou šlechtickou vrchnost, zejména na Braclavsku a vPodolí, začali velmi brzo takzvanou „dobu svobody“ zkracovat a vymáhat obdobné povinnosti jako po znevolněných sedlácích uvnitř polsko-litevského státu. Navíc beztak tíživou situaci příchozích kolonistů zhoršovaly kořistnické výpady tatarských hord.

Pokračující kolonizace ukrajinského venkova, výstavba měst a budování opevněných šlechtických sídel hluboce zasáhly do obrazu krajiny, kde se přitom zvýšil také populační tlak. Kroku 1578 se nám zachovaly podrobnější demografické záznamy a sondy, zpracované Aleksandrem Jabłonowským, podle kterých měla Červená Rus 573000 obyvatel (hustota zalidnění: 8 osob na 1 km2), Volyň a Podolí 393000 (7 osob na 1 km2), Ukrajina (tj. Kyjevsko a Braclavsko) 545000 (3 osoby na 1 km2). Celkově žilo na tomto území 1551000 obyvatel, což činilo 20 % zcelkové populace Rzeczpospolité. Ve srovnání spočátkem 15. století došlo kpříznivému populačnímu růstu o 25 %, ale hustota zalidnění byla závislá na řadě specifických místních podmínek a rozhodně byla nerovnoměrná. Nejpříznivější populační vývoj panoval na Braclavsku, kde dosahoval přibližně 4 osobyna 1 km2, ale na některých místech připadalo až 16 osob na 1 km2. I když jsou uvedené propočty orientační a svelkými odchylkami, mělo Kyjevsko před povstáním Bohdana Chmelnického už 450000 obyvatel a na Braclavsku žilo kolem 400000 lidí. Po smolenské válce (1632–1634), kdy bylo kPolsku připojeno také Černigovsko, následoval nesrovnatelně rychlejší populační růst, protože na celém ukrajinském území žilo kolem 2,5 milionu lidí. Za necelých sedmdesát let to byl impozantní vzestup takřka o 50 %, který byl dán víceméně neregulovanou plodností při současných ztrátách způsobených tatarskými nájezdy, kozáckými vzpourami a živelnými pohromami.19

Na příznivém populačním růstu během kolonizace lze ukázat provázanost demografických poměrů shospodářskou konjunkturou, pokud do ní rušivě nezasáhla válečná pustošení a již vzpomenuté katastrofické vlivy. Zvýšení počtu obyvatelstva na ukrajinském venkově mělo také za následek úměrně stoupající zemědělskou produkci. Vzahraničí rostla poptávka po obilí a hovězím mase, takže vlastníci rozlehlých dominií dávali přednost velkorysé obilnářské výrobě nebo chovu skotu. Export zemědělské produkce stoupal a do života vesnice výrazněji zasahoval i trh s řemesly. Lepší podmínky přály venkovanům, kteří nebyli vzdáleni civilizačnímu ruchu místních hospodářských center a obchodních městských aglomerací. Jen na Volyni nastal rozkvět měst, která byla zbudována ziniciativy bohaté šlechty; vprvní polovině 16. století zde existovalo 68 měst, ale vroce 1629 jich bylo možno spočítat na 114, přičemž mnohé znich měly pevnostní charakter. Vprstenci hradebního pásu se ocitala nejen města, nýbrž také větší vesnické celky a chutory, které se chránily před tatarskými i kozáckými nájezdníky. Kupříkladu jen vbraclavském vojvodství žilo 63 % obyvatel vtakovýchto opevněných sídlech.

Státoprávní svazek mezi Polským královstvím a Litevským velkoknížectvím byl uzavřen v červencových dnech roku 1569 v Lublinu, kde se také rozhodlo o přivtělení ukrajinského území k polské koruně.

Latinská katedrála ve Lvově.

Vprůběhu první poloviny 17. století se stal největším magnátem na pomezí hetman Stanisław Koniecpolski (1592–1646), často nazývaný „ukrajinským vicekrálem“. Sám se vychloubal tím, že má tak rozsáhlý majetek, že mu nestačí ani dva týdny k tomu, aby je všechny důsledně objel. Podle výpočtů mohl vykázat na vrcholu své vojenské kariéry 120000 poddaných jak na Braclavsku, tak i v Kyjevsku.

Nejúspěšnější majetkový vzestup však zaznamenal kníže Jeremiáš Wiśniowiecki, kterého protivníci a závistivci nazývali „renegátem a zlašeným Rusínem“.21 Vroce 1630 vlastnil 616 selských nebo měšťanských hospodářství, ale o deset let později držel 7603 hospodářství. Před vypuknutím velkého povstání nashromáždil už tak ohromný majetek, že pro něho pracovalo 230000 poddaných, kteří mu odváděli dávky, zejména pachtovné, z38000 usedlostí. Nelze se divit, že závistiví současníci jeho latifundie se třiceti městy (ale dvaceti opevněnými) nazývali „stát Wiśniowieckých“. Podle odborných odhadů uvedené knížecí majetky vynášely ohromnou sumu asi 600000 zl. ročně.22 Jen pro základní orientaci uveďme několik příkladů ztržních cen: kůň stál 6 zl., vůl 20 zl., kopa vajec 10 grošů (1 zlatý = 30 grošů), boty 2 zl.

Tradiční ukrajinské venkovské stavení.