Kladivo na čaroděje

První série

1. Jiří Pavlovský: Magie pro každého

2. Jiří Pavlovský: Město mrtvých

3. Ondřej S. Nečas: Kruté stroje

4. Dušan D. Fabian: Sonáta pro Azazela

5. Jiří Pavlovský: Výtah do pekla

6. Jakub Mařík: Drsné sny

7. Ondřej S. Nečas: Síť přízraků

8. Martin D. Antonín: Pekelná šleha

9. Darek Šmíd: Žrádlo pro psy

10. Jiří Pavlovský: Kladivo na démony

11. Jan Hlávka: Bůh strachu

12. Jiří Pavlovský: Poslední stadium

Antologie

Jiří Pavlovský (ed.) a kolektiv: O krok před peklem

Samostatný román

Jiří Pavlovský: Slepý hon

© Jiří Pavlovský, 2012, 2024

Cover © Lubomír Kupčík, 2012, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2012, 2024

ISBN 978-80-278-0187-9 (print)

ISBN 978-80-278-1436-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1437-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1438-1 (pdf)

Kladivo na čaroděje

Praha je magické město – a ta magie vás může zabít.

V tom lepším případě.

Když vám teče do bot, když vás pronásledují přízraky – koho zavoláte?

Tým Felixe Jonáše určitě ne. Pokud už by přece jen přijeli, tak vás nechají pekelným silám napospas, aby vám pak mohli vybílit byt. Jenže někdy je situace tak zoufalá, že vám nezbývá nic jiného než obrátit se na lidi, kteří jsou naprosto odepsaní – a doufat, že to přežijete.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

Předehra

Ten den, kdy Jáchym Kalach zemřel, znovu uslyšel ten zvuk. Včera ho slyšel poprvé. Nejdřív si myslel, že se mu něco dostalo do převodů kola a teď to tam šelestí, ale pokračovalo to, i když zastavil.

Možná má něco s ušima. Zatřásl hlavou. Měl pocit, že se to má dělat, když člověku zalehne v uších. Zvuk, jako by se něco otíralo o drsný povrch, dál tiše škrábal o třmínek a kovadlinku.

Tehdy si Kalach poprvé uvědomil, proč ho ten zvuk tak znervózňuje. Hýbal se. Nebylo to statické hučení v uších, posouval se, utichal a zase sílil. Byl to zvuk, který dělala živá bytost.

Kalach se rozhlédl. Dopředu i dozadu se táhla vilová ulička. Jednu stranu chodníku okupovala auta, na druhé důchodce venčil kokršpaněla. Když poznal postavu na kole, zvedl dva prsty k čelu v přátelském vojenském pozdravu. Kalach, ač nositel modré knížky, pozdrav opětoval. Byl doma. Tady to znal. Tady mu žádné nebezpečí nehrozí.

Jenže od toho obřadu před osmi měsíci, kdy se dostali do proudů magie hlouběji než kdykoliv předtím, se stále necítil v bezpečí. Byla to jejich práce, hledat pravdu… Ale jsou věci, které je lepší nevědět.

Znovu se ozvalo to, co připomínalo drhnutí látky o nerovný povrch, ale nikde poblíž nebylo nic, co by mohlo ten zvuk vydávat.

Klid, říkal si Kalach. Tyhle věci mají vždycky nějaké naprosto primitivní vysvětlení.

Nebo taky ne, řekl mu jeho vnitřní hlas. Víš sám, kolik je kolem divných věcí. Spoustu jsi jich viděl. Některé jsi i sám vyvolal.

Kalach slezl z kola, opřel ho o dřevěný plot, ze kterého už opadala většina zelené barvy a teď vypadal jako plotový zelenomodrý dalmatin, a nasál vzduch, jestli nezachytí slabou vůni magie. Cítil jen sladkou vůni kytek ze zahrádky, pachy z kuchyní, kde se připravovaly večeře, a trochu těch výfukových zplodin z hlavní ulice. Nic jiného.

Penzista už zapomněl, že ho pozdravil, a znovu zvedl dva prsty k čelu… a nechal je tam. Náhle to nepřipomínalo pozdrav, spíš hlaveň pistole přitisknutou ke spánku. Vrásčitá tvář se roztáhla do úsměvu. Kalach couvnul, narazil do plotu a ulicí se rozlehlo řinčení spadlého kola. Pes se rozštěkal.

Důchodce se překvapeně podíval na zvednutou pravačku a aby si nějak její chování odůvodnil, uhladil si prořídlé vlasy.

Kalach zvedl kolo. Netroufal si na něj nasednout, radši ho popadl za řídítka a kráčel ulicí dál.

A znovu to zaslechl.

Kdyby to aspoň znělo výhružně, ale byl to jen obyčejný zvuk.

Šchšchrškr.

Za okny vilek barevně blikala televize. Kalach tlačil kolo pod rudnoucí oblohou a říkal si, proč by se měl v takovémhle kýčovitém prostředí něčeho bát. Baráčky, kytky, západ slunce, pán venčící psíka, opilec opírající se o stěnu domu…

Opilec se pohnul.

Šchškrrršštr.

Nejdřív přišla úleva a pak strach. Úleva, když si Kalach uvědomil, kdo ten zvuk vydává.

A strach ve chvíli, kdy si všiml, že opilec upírá oči přímo na něj, nemrká ani nekmitá pohledem a ve stejném úhlu, opíraje se o zeď, se posouvá pomalu blíž. A s každým krokem se ozve to zašustění, jak se látka na opilcově kabátu otírá o omítku.

Je to jen opilec. Nebo místní magor.

Nikdy jsem ho tu neviděl.

Tak prostě jen magor. Přišel se podívat, co máme v popelnicích.

Kalacha lákalo nasednout na kolo a zkusit kolem muže projet, ale nemohl se zbavit iracionálního strachu z toho, že muž napřáhne ruce, chytí ho, strhne z kola a…

Co mi tak může udělat? Pozvracet mě?

Schškrtšššš.

Muž se blížil. Pomalu. Neměnnou rychlostí, opřený ramenem o zeď, která…

Skončila.

Muž bez sebemenší změny výrazu vstoupil do prázdna. Kalacha zabolely oči a podvědomě udělal krok vpřed, aby muže zachytil… Ale ten jen udeřil ramenem do dřevěného plotu a pokračoval v cestě dál. Kabátem strhával oschlou barvu.

Všechno bylo v pořádku.

Až na to, že mezi koncem domu a plotem byla metrová mezera.

Kalach otočil kolo.

Důchodce stál na kraji silnice a dva prsty měl přitisknuté ke skráni.

Kalach naskočil na kolo a začal zuřivě šlapat. S každým šlápnutím se vzdaloval domovu, který ještě před chvílí představoval bezpečí. Ohlížel se za sebe, takže není divu, že včas nezahlédl auto vyjíždějící z boční uličky.

Najednou bylo kolo nad ním. Hasnoucí slunce explodovalo do bílé supernovy a chvíli po něm dorazila bolest. Něco tvrdého mu vyrazilo vzduch z plic. Teprve pomalu si uvědomoval, co se stalo. Narazilo do něj auto.

Ležel na silnici a zkoušel se pohnout. Bolelo to, ale šlo to.

Proti zapadajícímu slunci ani neviděl postavu, která vystoupila z auta a běžela k němu.

„To nebyla moje chyba!“ křičela postava ženským hlasem. „Já za to nemůžu! Jela jsem podle předpisů… Nestihla jsem zabrzdit… To není moje vina!“

„Jde po mně,“ snažil se říct Kalach.

„Je vám něco? Mám zavolat sanitku? Asi mám, co? Ale není to moje vina, to přece všichni…“

Kalach se zespoda díval na ženu, jak se rozhlíží po svědcích, kteří by potvrdili, že nehoda nebyla její vina. A pak ještě někoho. Někoho, kdo se opíral o plot a pomalu se blížil.

Kalach se pokusil vyhrabat na nohy. Zvládl to. Nemá nic zlomeného. Kolo to schytalo hůř.

„Ležte!“ křičela žena. „Musíte být v té… pohotovostní poloze! Jestli máte zlomenou krční páteř, tak…“

Kalach jen mávl rukou. „Můžete… můžete mě odvézt?“

„Musíme počkat na sanitku…, můžete mít vnitřní krvácení…“

„Je…“ Kalach nemohl popadnout dech. „Je mi… dobře. Jen mě odvezte…“

„Nechcete přece jen počkat na sanitku?“ Žena zaváhala. Kalach zavrtěl hlavou a málem spadl. Žena se konečně rozhodla a otevřela mu zadní dveře. „Nastupte si…, ale opatrně, ať si ještě něco neuděláte.“

Kalach beze slova nastoupil. Bolelo to jako čert. Možná má přece jen něco zlomeného. Možná žebro nebo tak něco. Žena, spíš holka, když se na ni Kalach teď pořádně podíval, zvedla jeho kolo. „Zkusím ho dát do kufru, ano?“ řekla.

„Nechte ho být,“ řekl Kalach, ale to už klaplo víko kufru a zakrylo mu výhled zadním oknem. „Nechte ho být,“ zopakoval Kalach už jen sám pro sebe.

Muž u plotu nebyl. Zmizel. To by mělo být dobře, ne? Kde ale je? Nemohl jen tak zmizet…

Škrchchšch.

Kalachovi se zastavilo srdce. Nemohl dýchat. Bylo to blízko. Bylo to….

Bylo to hned vedle něj. Cítil to. Ale nedokázal se otočit. Zíral vpravo, na prázdnou ulici, ztuhlý hrůzou a bál se otočit. Jako by to, co sedí vedle něj, bylo mnohem hroznější než to, co mu to může provést.

Proč se toho tak bojí?

Do výhledu mu vplula ruka. Byla bledá a hladká.

„Pomoc!“ vykřikl Kalach, ale z úst se mu vydralo jen zachroptění. Něco mu drtilo krk.

„Nejde to tam,“ řekla holka od kufru. „Bude vám moc vadit, když tady to kolo necháme? Nevejde se mi do kufru a nemám zahrádku. Můžu ho tady nechat?“

Vyserte se na to blbý kolo! byla poslední souvislá myšlenka, které byl Kalach schopný. Pak něco prasklo a Jáchym Kalach umřel.

I.

Mohutný ošetřovatel naštvaně dusal chodbou aMonika sEvženem se sním snažili držet krok.

„Máme tady spoustu práce, víme,“ oznámil ošetřovatel, aniž by se na ně podíval. „Spoustu práce. Nesedíme tady celé dny na zadku. Spoustu práce.“

„Chápu,“ řekla Monika atvářila se jako ztělesnění pochopení.

„Anemůžeme všeho nechat jen proto, že si lidi najednou, zčistajasna, vzpomenou na svýho otce.“

„To chápu,“ řekla Monika aodhrnula si hnědé vlasy zbrýlí. „Aje nám to moc líto, že vás takhle…“

„To bych pak nedělal nic jinýho. Od návštěv jsou návštěvní hodiny.“

„Už jsme to vysvětlovali vám ipaní doktorce,“ řekla Monika.

„Vysvětlovali, vysvětlovali,“ zahuhlal ošetřovatel snadřazeností člověka, který už nemůže klesnout níž, atudíž se nemá čeho bát. „Vy nemáte jindy čas. Ajá ho mám na rozdávání?“

Ošetřovatel se zastavil udveří.

„Tady to je?“ zeptal se Evžen. Ani se nesnažil, aby působil chápavě atrpělivě. Monika ho zpražila pohledem.

„Ne. Zastavil jsem se tady, protože je tu hezký výhled.“ Ošetřovatel vytasil svazek klíčů adramaticky zachřestil. „Mám vám odemknout?“

„Není…,“ začala Monika.

„Co?“

„Nebezpečný?“

„Co já vím? Je to váš otec. Nejste mu teda moc podobný.“

Nebyli. Monika byla drobná hnědovláska aEvžen vytáhlý zrzek svěčně nakyslým výrazem. Teď momentálně ještě nakyslejším. „Je vám něco do toho?“

„Ne. Není. Já je tady jenom krmím astarám se, aby brali prášky amoc si ho nehonili.“

Nemocniční chodba smrděla dezinfekcí abarvou. Stěny byly čerstvě natřené optimistickou zelenou, kterou by pacienti jistě ocenili, kdyby většinu dne nebyli zavření ve svých celách. Ošetřovatel odemkl austoupil. „Můžete dovnitř.“

Pacient stál zády knim, čelem ke stěně. Nehnutě. Vysoká, hubená postava saureolou světle hnědých vlasů. Nehýbal se, jen dlouhé prsty sebou škubaly, jako by se dotýkaly elektrických drátů.

„Haló?“ řekl Evžen.

„To máte marný,“ řekl ošetřovatel, „ten se ani nehne. Jen tam stojí.“

„Nemluví?“ zeptal se Evžen.

„Ne.“

Muž stojící ustěny, jak si Monika všimla, byl oblečený ve vínových teplácích. Visely na něm, jako by je podělil po obézním bratrovi. Vlasy mu někdo ledabyle sestříhával, takže na různých místech dosahovaly různé délky. Hlavu měl zaklíněnou mezi ramena, jak to tak bývá uvětšiny vysokých lidí, kteří žijí celý život ve strachu, že narazí do horního rámu dveří. Záda měl ale rovná. Spolknul pravítko, říkal tomu skutečný Moničin otec.

„Nevypadá zrovna vykrmeně,“ odvětil Evžen.

Monika šla pomalu vpřed, směrem ke stěně, na kterou muž zíral. Zatím viděla jen špičatý nos alevou tvář…

Pacient se podíval na ni. Ne. Ne na ni. Kní. Skrz ni. Kolem ní. Monika ustoupila.

„Klid. Občas tohle dělá. Ale nevidí vás. Nebo aspoň nechápe, že vás vidí. Nebo tak něco. Nejsem doktor.“

Pacient se otočil aznova ztuhl. Dlouhá postava sroztřepeným účesem adoširoka otevřenýma nemrkajícíma očima vypadala jako něco mezi šíleným profesorem ačíhajícím psychopatickým zabijákem. Obojí mohla být pravda. Monika si všimla šedých očí, úzkých rtů apropadlých tváří alitovala, že se ktomuhle nechala přemluvit. Vždyť jí ani neřekli, kdo to vlastně je. Aměla tušení, že ani Evžen neví všechno.

„Tak co?“ zeptal se ošetřovatel apodrbal se na břiše. „Co teď máte za plány? Tatínka jste viděli, tak co budete ještě chtít?“

„Co budeme chtít?“ řekl Evžen. „Budu chtít vytáhnout tuhle pistoli,“ vytáhl pistoli anamířil na ošetřovatele, „azastřelit vás.“

Ošetřovatel stačil jen otevřít pusu, než ho silný elektrický výboj srazil kzemi. Ve vypolstrované cele to ani nezadunělo.

„Tys ho zastřelil?“ vyjekla Monika.

„Jsi blbá? Vypadá snad tohle jako pistole?“

„Tak proč jsi mu říkal, že ho zastřelíš?“

„Chtěl jsem ho vyděsit.“

„Člověka dost vyděsí už jen to, když do něj pustíš elektriku.“

Evžen do ošetřovatele jen tak zkusmo kopl nohou. Žádná reakce. Otevřel tašku avytáhl zní bílé pláště.

„Tohle nevyjde,“ řekla Monika, ale vzala si jeden plášť na sebe.

„Uvidíme,“ zahuhlal Evžen. Oblékl se. „Ředitel blázince udělá to, co mu strejda řekne. Netroufne si říct ani fň. Strejda na něj ví věci ještě zminula, kdy se sem zašívali disidenti. Všechno bude vpohodě.“

„Každej si nás všimne,“ namítla Monika.

„Každej se na nás vykašle. Lidi se zajímají jen oto, co se jich přímo týká. Otom jsme se už bavili. Proto to taky děláme. Lepší svět, ne?“

„Lepší svět.“

„Podívej se na chodbu.“

Monika vyhlédla na chodbu. Uviděla zelenou barvu na stěnách, matné zářivky přisáté ke stropu, tlusté kabely táhnoucí se po stěnách abéžové prošlapané linoleum. „Nikdo nikde.“

Evžen si prohlédl pacienta apopostrčil si brýle na nose. „Vypadá snesitelně, ne?“ Zvedl muži ruku azamával sní Monice. „Nazdar! Jak se daří?“

Vnásledující chvíli se opíral zády ostěnu cely aMonika mu vztekle dýchala do obličeje. „Tak poslouchej. Nevím, jestli ti to došlo, ale to, co tady děláme, je zločin. Zařídila jsem se podle tebe, protože jsem měla pocit, že víš, co děláš. Tak přestaň dělat kraviny. Tohle není hra. Musíme se odsud dostat.“

„Nezblázni se,“ syknul Evžen. „Akoukej mě pustit.“

Monika okrok ustoupila. „Ty to pořád bereš jako hru.“

„No a? To se mám tvářit jako ty? Jako zasraná revolucionářka?“

„Až nás zavřou, tak chci vidět, jestli ti tenhle pohodový přístup zůstane.“

„Jestli jsi měla nějaké námitky proti plánu, tak jsi to měla říct před akcí. Teď není ta nejlepší chvíle.“ Evžen si zkontroloval bílý plášť. „Nepanikař.“

Monika zatnula zuby, řekla: „Já…,“ azaječela.

Ošetřovatel ležel na podlaze, zúst mu na podlahu vytékala stružka slin, oči měl nepřítomně zaostřené kamsi ke stropu, ale Moničino lýtko držel pevně.

KMoničině jekotu se přidalo ječení zokolních cel.

„Prašť ho! Prašť ho!“ ječela Monika.

Evžen kolem sebe těkal očima. „Ačím asi?“ Vypolstrovaná cela velký výběr těžkých předmětů neskýtala. Vyběhl na chodbu, uběhl pár kroků, pak přeběhl na druhou stranu avrátil se bezradně zpátky.

„Tak dělej něco!“ křičela poskakující Monika.

„Co asi?“

Ošetřovatel se sípavě nadechl.

„Usmaž ho! Střel ho!“

„Neječ! Ta pistole byla na jedno použití!“

„Tak něco udělej!“

Evžen měl podivné zábrany kopat do ležících lidí, ale tentokrát se přemohl anakopl ležícího ošetřovatele přímo do ledvin. Sevření nepovolilo. Evžen kopal dál, sčím dál větší zuřivostí.

Něco křuplo.

Ošetřovatel sebou cukl avytřeštil oči.

„Je to dobrý, nějak jsem ho…“

Silné prsty druhé ruky obemkly Evženův kotník. Evžen si jen stihl pomyslet, jak může mít člověk, který pracuje vnemocnici, tak špinavé ruce– auž padal kzemi. Podlaha byla měkká, ale itak mu otřes vyrazil dech.

„Svi… svině,“ řekl ošetřovatel. Evžen se převrátil, klekl si na kolena anešikovně ho praštil pěstí do nosu. Monika zatím ošetřovatele kopala botou spřezkou do hlavy. Ne moc silně, ale vytrvale.

Pacient zatím stál alhostejně se díval směrem kotevřeným dveřím cely.

Evžen udeřil ošetřovatele do krku. Apak znovu. Asilněji. Aještě jednou. Dokud nezačal muž brunátnět achrčet jako vypouštěný balon. Evženovi přišlo, že se zvuk šíří nemocnicí jako jedovatý plyn.

„Drž hubu! Drž hubu!“ zašeptal Evžen apřitiskl muži dlaň na pusu. Ošetřovatel chroptěl dál. Evžen přitlačil. Ošetřovatel rozevřel ústa askousl.

Evžen zaječel.

Ošetřovatel, sobličejem od krve, vlastní icizí, se vítězoslavně usmál.

Evžen se podíval na svou ruku. Něco na ní chybělo. „Ten hajzl mi ukousl prst,“ řekl překvapeně.

Usmívající se ošetřovatel se zakuckal avytřeštil oči. Pustil Moniku iEvžena achytil se za krk.

„Ukousl mi prst,“ řekl Evžen spohledem na chybějící kus prsteníčku.

Ošetřovatel měl ústa rozevřená jako vycpaný sumec. Sípal asvíjel se na podlaze.

„Ukousl mi prst,“ zopakoval Evžen.

„On se dusí,“ řekla Monika.

„Co?“ Evžen se poprvé podíval na ležící postavu.

„Dusí se! Musíme zavolat pomoc!“

„Ukousl mi prst!“

Ošetřovatel sebou ještě párkrát škubl, apak se přestal hýbat definitivně.

„Je mrtvý? Je mrtvý? Je mrtvý?“ opakovala Monika.

„Já nevím! Jak to mám vědět?“

„Možná je jenom vbezvědomí. Nemáš zrcátko?“

„Zbláznila ses? Zrcátko?“

„Jestli dejchá!“

„Ser na zrcátko! Potřebuju svůj prst!“

„Zabili jsme člověka… co budeme dělat?“

„Musím dostat zpátky svůj prst!“

„Kašli na prst! Musíme odsud pryč!“

„Na tom prstu jsou mý otisky,“ řekl Evžen asnažil se udržet zběsile kmitající myšlenky na uzdě. „Jestli ho najde policie, tak nás má.“ Monika se sesula azačala brečet.

Evžen propadl zoufalství. Byl vtom sám. Jestli je chytnou, tak Monika hodí všechno na něj. Od ní pomoct čekat nemůže. Tak co má dělat? Co má, kurva, dělat? Možná kdyby sebou hodil– doma je za hodinu, vezme si pas, na hranicích je za chvíli, jenže dneska se odevšad vydává. Anemá žádný prachy. Proto se taky přidal ke strejdovi. Strejda měl kontakty ještě zminula. Kdysi byl borec amohl být zase. Aborce mohl udělat izEvžena. Ateď má na krku vraždu.

Podíval se do ošetřovatelových široce rozevřených úst. Něco tam vzadu bylo. Něco tam bylo…

Opatrně vsunul do úst nezraněnou ruku. Snažil se nedotýkat vlhkých stěn. Nedosáhl. Přitlačil aprorval ruku mezi zuby. Jazyk zatlačil do spodního patra. Jak to je? Je tam dýchací trubice ajícen. Musí tam někde být dva otvory. Prst musí být vdýchací trubici.

Už měl vošetřovatelových ústech ruku až po zápěstí. Měl pocit, že ho mužovi vytřeštěné oči sledují. Ne, nemůže se pozvracet. Nesmí se pozvracet. Musí to zvládnout. Je to na něm. Tak se, kurva, vzchop, chlape!

Posunul ruku dál. Mužův krk se vyboulil jako had, který polyká králíka.

„Co… co to děláš?“ vykvíkla Monika.

„Hledám… svůj prst…“

Něco nahmatal. Něco sevřel mezi palcem aukazováčkem. Zatáhl za to. Nehlo se to. Zabral víc avytáhl ruku, poškrábanou od zubů, ven. Vruce držel malý kousek masa.

„Doprdele. Já mu vyrval mandle,“ řekl Evžen.

„Má to nehet,“ špitla Monika.

„Co?“

„Nehet. Má to nehet.“

Evžen ten kousek masa otočil auviděl nehet. Chvíli se na něj jen díval apak strčil prst do kapsy. Bude to vpohodě. Nakonec to všechno dobře dopadne.

Takhle myšlenka mu vydržela pár vteřin, než zjistil, že sedí vmístnosti, kde je:

– jedno mrtvé tělo

– spousta jeho krve

– spousta jeho otisků

– hysterická Monika (aspousta jejích otisků)

– nehybný blázen, kterého měli dostat pryč.

Možná by se měl radši rovnou zabít.

„Vtěch pláštích ven nemůžeme,“ řekla Monika zoufale. „Jsou od krve.“

„Jenom můj,“ zamyslel se Evžen. „Anení jí tolik. Možná bude stačit, když ho otočím.“

Zkusil to. Vypadalo to divně, ale zdálky si toho člověk ani nevšiml. Dalo se to. „Tak jdeme,“ řekl Evžen. „Plán je stejný. Musíme se dostat kautu. Ve vrátnici mají instrukce, aby nás pustili.“

Evžen si vté chvíli připsal do seznamu problémů ředitele blázince, který věděl, že tu jsou akdo je posílá. Za tohle ho strýc zabije.

Za tohle ho strýc možná vážně zabije.

„Nemůžu vstát,“ řekla Monika.

„Co?“ zeptal se nepřítomně Evžen.

„Nemůžu vstát.“

Evžen ji postavil na nohy. „Dobrý?“

„Ne.“

„Vydrž ještě chvilku. Vydrž. Prosím tě. Za chvíli jsme venku, odevzdáme ho avšechno zase bude vpohodě. Postarají se onás. Tohle všechno smáznou, jako by se nic nestalo.“

„Ale stalo se to.“

„Uvidíš, všechno bude dobrý. Věř mi. Strýček se oto postará.“

Monika se na něj jen podívala.

„Anebreč. Doktoři nebrečí.“

„Já vím.“

Muž ažena vbílých lékařských pláštích vyšli na chodbu akaždý držel zjedné strany pacienta sprázdným pohledem. Žena si rukávem volné ruky otírala mokrý obličej. Zabouchli za sebou dveře snápisem Felix Jonáš apokračovali chodbou vstříc východu zpavilonu.

* * *

Chodba se táhla donekonečna aještě okus dál. Ještě před pár minutami jim hrozil snad jen trest za napadení, zčehož by se možná mohli dostat spodmínkou. Teď už byl vsázce kriminál.

Evžen měl zraněnou ruku strčenou vkapse. Zranění si sice ovázal kusem zničeného pláště, ale šok si na něm začal vymáhat svou daň.

„Je ti dobře?“

„Jo. Fajn.“

Někdo vdálce zařval: „Oběd! Všichni do jídelny!“

„Co to znamená?“ zeptala se Monika.

Evženovi se začaly dělat mžitky před očima. „Že je oběd. Že mají jít… všichni do jídelny.“

Dveře na druhém konci chodby se rozlétly adovnitř vpadla postava vmodrých teplácích. Za ní pádila obtloustlá sestřička. „Vrať se! Okamžitě se vrať!“

„Ne! Ne! Já nechci! Špenát je čert!“ Pacient se najednou zastavil aupřel bledý pohled na podivnou trojici. „Zlý lidi!“ zaječel.

„Ale houby,“ popadla ho sestřička za rameno. „Jsou to doktoři. Doktoři jsou hodní. Doktoři ti chtějí pomoct!“ Zarazila se azamžourala směrem kdoktorům ajejich pacientovi.

„Zlí lidi!“ využil pacient chvilky nepozornosti, vytrhl se autíkal zpátky. Zřejmě usoudil, že špenát je přece jen bezpečnější. Sestřička se pustila za ním.

„Co teď?“

„Jdeme. Atvař se sebejistě.“

„Necítím se sebejistě.“

„Tak se tak tvař.“

* * *

Všechno šlo jako na drátku. Ošetřovatelé adoktoři po nich občas vrhli pohled, ale když dva lidé vbílých pláštích odvádějí pacienta, automaticky všichni předpokládají, že otom někdo něco ví aže ktomu někdo dal souhlas aže není důvod, proč by si stím měli dělat hlavu. Samozřejmě malér by byl, kdyby cestou narazili na Jonášova ošetřujícího lékaře, ale tohle si Evžen pojistil avybral si den, kdy měl volno. Pro případ dotěrných dotazů měli připravenou celkem přesvědčivou historku apro ještě větší dotěry telefon na ředitele– aspoň původně. Momentálně si ztoho nepamatoval ani slovo apochyboval, že by vůbec dokázal promluvit.

Procházeli jídelnou. Byla to jistější trasa.

Lidé, kteří prohráli svůj boj srealitou, seděli sklonění nad talíři aplastikovými příbory znich lovili kusy beztvarého nemocničního jídla. Někteří to do sebe házeli se zuřivostí, která nasvědčovala, že jim jídlo kdysi udělalo něco hodně ošklivého ateď přišel čas na pomstu.

Evžen si právě vyměňoval svážnou sestřičkou rozpačitý úsměv typu „možná si na mě nevzpomínáte, ale už jsme se párkrát viděli“, když se rozkřičel první pacient.

„Krev! Krev!“

Vymrštil se na nohy aječel pořád dokola: „Krev! Krev! Krev! Krev!“

Kapsa Evženova pláště byla rudá krví. Improvizovaný obvaz nestačil.

„Krev! Krev! Krev!“

Dívka, docela hezká, jak si Evžen všiml, začala ječet akývat se dopředu, dozadu. Ostůl dál se na sebe dva vteplácích vrhli apodle všeho se snažili ukousnout si uši. Jedna zpacientek to vzala jako pokyn ke svléknutí.

Do místnosti vpadli ošetřovatelé. Chaos se ještě znásobil. Všichni ječeli, pištěli, křičeli ado toho se stále ozývalo pravidelné: „Krev! Krev! Krev!“ Nikdo si nevšímal trojice, která vyšla druhým vchodem. Nevšimli si jí ani dva ošetřovatelé, kteří kolem ní proběhli. Nevšiml si jí ani chlápek ve vrátnici, který se zrovna snažil telefonem zjistit, co se to děje.

„Jsme venku,“ řekl Evžen, když seděli vautě. „Povedlo se nám to.“

„Zabili jsme člověka.“

„Třeba ne,“ otočil klíčkem vzapalování. Chybějící prst dal osobě bolestivě vědět. Ale teď na to nebyl čas. „Tím, že jsem ten prst vytáhl, jsem mu asi zachránil život. Určitě bude vpořádku.“

„Myslíš?“

„Určitě.“

Muž na zadním sedadle stále ignoroval všechno kolem.

„Kam teď? Měl bys jet do nemocnice… stím prstem…“

„Ne. Ještě máme jednu zastávku.“

„Musíme sehnat doktora.“

„Ještě máme jednu zastávku.“

Evžen sešlápl plyn avyrazil vpřed. Nevšiml si, že kousek za nimi jede druhý vůz.

* * *

Herna nebyla žádné Monte Carlo. Žádné rulety, žádné holky roznášející šampaňské. Jen cinkání hracích automatů, chlápci smrtvýma očima usrkávající pivo zplastikových kelímků, kouř zcigaret, který štípal do očí, asnědí muži všusťákových bundách, kteří se starali oochranu avšechny pozorovali se směsí pohrdání arasové nenávisti. Nikdo nemluvil, nikdo nic neříkal, všichni jen soustředěně bušili do tlačítek automatů.

„Sem?“ řekla Monika.

„Sem,“ řekl Evžen.

Monika se rozhlédla kolem. Vpohledech, které ji šacovaly, nebyla žádostivost, jen nenávist zatracenců klidem, kteří měli víc štěstí.

Vtáhli muže, kterého osvobodili zléčebny, dovnitř. „Potřebujeme volný automat.“

„Jaký?“

„To je jedno.“

Na chvilku utichlo cinkání. Ani se nemuseli dívat, aby poznali, že jsou momentálně zlatým hřebem večera.

„Dovolíte?“ protáhli se kolem vousáče ve špinavé vojenské bundě. Postavili pacienta kvolnému forbesu aEvžen vylovil mince. Levačkou mu to šlo hůř.

„Aco teď?“

„Teď ho necháme hrát.“

„To byl náš plán? Kvůli tomu jsme to všechno dělali? Kvůli tomu jsme,“ na poslední chvíli ztišila hlas, „zabili člověka?“

„To nevíme jistě, že jsme ho… to.“

Monika ho nevnímala. „Já se musela zbláznit. Jak jsem se do toho mohla nechat zatáhnout!“

Bílá šusťáková bunda se dala do pohybu jejich směrem.

„Nebuď hysterická,“ řekl Evžen. „Tohle si vyřídíme pak. Teď musíme…“ Evžen vhodil minci do slotu adigitální čísla se rozzářila. Pacient měl na tváři stále stejný nepřítomný výraz. Evžen znejistěl. Chytl pacienta za ruku ajeho prstem stiskl tlačítko Start. Pak zastavil první rotující kolo, pak druhé atřetí.

„Hele,“ řekl pacientovi. „Máš tři citróny. Jsi klikař.“

Zautomatu vypadlo pár mincí avzápětí zase zmizely vútrobách stroje. Evžen zvedl pacientovu ruku… ruku snapřímeným ukazováčkem. Tak předtím nebyla, nebo ano? Třikrát stiskl tlačítka– amince zacinkaly. Další výhra.

Když chtěl zvednout pacientovu ruku potřetí, ucítil, že se pohybuje sama. Pustil ji. Pacient pomalu klikl na tlačítko. Blikání, točení avýhra.

Teď už knim kráčely obě šusťákové bundy.

„Jdou sem,“ sykla Monika.

„Vidím. Hlídej magora, já je zkusím zdržet.“

Sáhl do podpaží, kde měl paralyzér. Byl vybitý, ale to oni nemusí vědět. Oba vazbiči udělali to samé. Jen nesáhli pro paralyzér.

Vté chvíli se vchodové dveře rozletěly adovnitř vpadly dvě postavy vkuklách. Ty pro zbraně nesahaly. Měly je vruce.

„Kurva,“ zaječela jedna zpostav ženským hlasem.

Vazbič stiskl spoušť azastřelil Evžena. Jeho tělo narazilo zády do výherního automatu adopadlo na zem. Hlava mu zaduněla ošpinavou podlahu.

Žena vkukle vystřelila azasáhla pikový symbol na automatu. Její partner střelil člena ochranky do nohy, ten spadl na zem aještě vpádu rozstřelil zatemněnou výlohu. Do místnosti poprvé po dlouhé době vnikly sluneční paprsky.

Všichni běhali, křičeli astříleli, jen pacient stál lhostejně uautomatu, házel do něj flegmaticky peníze aťukal do knoflíku snápisem START.

Prchající gambleři srazili Moniku na zem. Chlápek se zuby jako zkažený sýr klesl na kolena azačal sbírat peníze zFelixových výher, než mu zbloudilá kulka vlétla zezadu do krku aspolu se zbývajícími zuby vylétla pusou zase ven.

Zraněný člen ochranky natáhl ruku– zlaté náramky se zaleskly– avystřelil. Muž vmasce vylétl dveřmi ven, ozval se náraz avzápětí jekot poplašných alarmů. Lidi ječeli už dávno, jen to Monika nějak nestihla zaregistrovat.

Stejně jako si nestihla ani všimnout, kdo ji střelil. Jen věděla, že najednou leží na zemi, kousek od ní je něčí klobouk aže slyší cinkání mincí. Snažila se zvednout aruka jí uklouzla po krvi.

„Sakra,“ řekla si tiše, ateprve pak se ozvala bolest.

Všechno kolem ztichlo. Uvchodu klesla kzemi žena spistolí. Jsme vtom spolu, holka, napadlo Moniku, než jí došlo, že ji snejvětší pravděpodobností střelila právě ona. Jeden člen ochranky se ke zraněné ženě sklonil astrhl jí zobličeje kuklu. Pak se otočil na kolegu aněco řekl. Monika ho neslyšela, ale zdálo se jí, že to bude něco jako: „Kdo to, kurva, je?“

Nastalo ticho avněm znělo jen cinkání mincí okov. Pacient pořád stál uvýherního automatu ana kotoučích rotovalo tropické ovoce. Ochranka kněmu vykročila, pistole vruce.

„Hej!“ zaječel jeden ze střelců. „Nech toho! Okamžitě toho nech, ty svině!“

Monika ho skrz slzy pozorovala. Bolest jí trhala útroby na kusy, ale radši se dívala na pacienta… jakže se jmenoval? Felix Jonáš? Nedívala se na své zranění. Bála se. Bála se toho, co uvidí. Bála se, že… Ne, dostane se ztoho. Za chvíli tu bude sanitka. Postarají se oni. Dostane se ztoho.

„Ten zmrd patří knim!“

„Je to ňákej pošuk. Koukni na něj…“

„Já mu jednu nametu, až se ztoho…“

Vjednu chvíli se ochrankář díval před sebe, na pacienta– avzápětí zíral na to, co se mu děje za zády, aniž by pohnul tělem. Pacient pustil jeho hlavu asnědý muž padl kzemi.

Druhý muž vyrazil.

Pacient se shýbl kmuži se zlomeným vazem, akdyž se napřímil, měl vruce něco lesklého. Nejprve si Monika myslela, že sebral pistoli, ale ne, nebyla to pistole.

Druhý muž natáhl ruku se zbraní vgestu okoukaném zgangsterských filmů. Apacient mávl rukou.

Monika měla problém zůstat při vědomí. Už to ani moc nebolelo, to je dobrý znamení, ne? Za chvíli tu bude sanitka. Klidně si může trochu odpočinout. Jen by si měla vymyslet, co bude říkat. Evžen je mrtvý, může to všechno hodit na něj. Koneckonců, byl to jeho nápad…

Monika byla skoro ráda, že ztrácí vědomí.

* * *

„Co se…“

„Ne…“