Izzy Bromleyová

VÍTEJTE

NA ODYSSEJI

SEVERU

Text copyright © 2023 by Blue Lizard Books Ltd

Published by Lake Union Publishing, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Petra Urbanová, 2024

Original English title: THE COACH TRIP

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-635-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-636-3 (mobi)

JE MI TO TAK LÍTO

„MEL, CO TI ještě mám říct? Je mi to TAK líto.“

Sepnu ruce, jako bych se modlila, abych svojí nejlepší kamarádce co nejpřesvědčivěji ukázala, jak strašně, strašně moc líto mi to je.

Mel stojí se založenýma rukama a hlavou nakloněnou k jedné straně a upřeně se na mě dívá. Za těch dvacet a něco let, co se přátelíme, a po tolika, tolika věcech, co jsem za tu dobu zpackala, jsem ji jen zřídkakdy viděla takhle naštvanou. Naštvaně vypadají snad i její vlasy.

„Měla jsi za úkol jedinou věc, Emmo,“ vyčte mi. „Jednu jedinou!“

Přeju si, aby se náš ohavný koberec rozevřel a spolkl mě, abych se na ni už nemusela dívat. Nejde ani tak o její hněv. Vím, že ten přejde. Mel je vznětlivá jako ohňostroj – nejdřív samé bouchání a jiskry, které se ale na noční obloze stejně rychle, jako se objevily, rozplynou. Jde o to zklamání, které se skrývá pod povrchem, s ním bude těžší pořízení. Pokazila jsem to.

Zase.

Svěsím hlavu.

„Kéž bych mohla vrátit čas…“ zkusím říct, ale zní to pateticky dokonce i mně.

Mel mi na to kašle.

„A nezkazilas to jenom mně. Chudák Jonathan. Dal si s tím tolik práce. Všechna přišla vniveč.“

To není tak docela pravda. Nezkazila jsem celý večer. A vlastně bych se vsadila, že to byla ta nejzajímavější věc, co se Melinu novému příteli za poslední roky přihodila. Teď však samozřejmě není vhodný okamžik, abych na to poukázala.

„No, aspoň se ti podařilo zachránit konec večera,“ prohlásím a rázem si přeju, abych mlčela, když vidím Melino zvednuté obočí. Zavrtím hlavou a zase ji skloním ke spirálovitému vzoru na koberci. „Já vím, já vím,“ hlesnu. „O to tady nejde.“

„Fakt nechápu,“ pokračuje Mel, „jak jsi na to mohla zapomenout. Není to tak, že bychom se o valentýnským večeru nebavily. Vždyť jsme celý dny nemluvily o ničem jiným.“

Ani to není úplně přesné. O Valentýnu celé dny mluvila Mel. Já, jelikož nemám ve svém životě nikoho, kdo by mě překvapil velkým romantickým gestem, jsem jenom naslouchala jejím nekonečným spekulacím o tom, co si pro ni mohl Jonathan asi přichystat.

Má ale pravdu. Netuším, jak jsem mohla zapomenout. Jonathan mi, celý tajnůstkářský, podstrčil to přáníčko a pověřil mě, abych ho předala Mel, než na Valentýna odejde do práce.

A ta proklatá věc mi nějak vypadla z hlavy.

Jak jsem měla vědět, že obsahovala všechny pokyny k romantickému večeru, který přichystal? Když mi to přání dával, měl zmínit, že je důležitější než obyčejná čumkarta. Pak bych tomu možná věnovala větší pozornost.

Ale kdepak.

Neexistuje žádná omluva.

Ať se na to podívám z jakéhokoli úhlu, jako kamarádka stojím za houby.

„Nevím, co na to říct,“ zkusím to znovu. „Opravdu mě to mrzí. Ale vynahradím ti to. Slibuju.“

To je unáhlené tvrzení, jelikož pochybuju, že by existovalo cokoli, co by jí ten zkažený večer napravilo. Měl to být zážitek na celý život, taková ta historka, kterou za několik desetiletí vyprávíte svým vnoučatům, a já to takhle zbabrala.

„Pořád si představuju, jak Jonathan čeká na tom nástupišti,“ povídá Mel a pohledem zabloudí k flekatému stropu, jak si tu scénu přehrává před očima. „Musel si myslet, že jsem se na to rande vykašlala. A to měl obrovskej pugét rudých růží. Všechno bylo tak romantický.“ Pak stiskne rty do úzké čárky. „Nebo aspoň mohlo být. Pokud bys mi to přání prostě dala.“

Najednou, a nejsem na to vůbec pyšná, se mi chce smát. Touha rozhihňat se je skoro k nevydržení, ačkoli by chichotání bylo ta nejméně vhodná věc, co bych teď mohla udělat. Tohle je chvíle, kdy mám být kajícná, zkroušená, litující. Potřebuju, aby Mel pochopila, že i když jsem kamarádka na nic a nechávám ji ve štychu častěji než severoanglické dráhy, opravdu, ale opravdu mě to mrzí.

Zdá se však, že moje pusa význam tohoto okamžiku nechápe, a začnou mi cukat koutky. Skousnu si ret, ale obávám se, že je příliš pozdě. Chichot si proráží cestu z mého břicha. Úplně cítím, jak vybublává podél páteře směrem vzhůru.

Napnu ramena a pokusím se ho zadržet, ale je to zarputilý malý mizera, a než stačím říct „sypu si popel na hlavu“, vyletí mi z pusy. Řehot z plných plic, který jsem ještě zhoršila tím, jak jsem se ho snažila potlačit.

Mel se na mě dívá, jako kdybych se na veganské grilovačce vytasila se steakem. Spadne jí čelist a pomalu, nevěřícně kroutí hlavou.

„Panebože, omlouvám se,“ hlesnu, zatímco se marně snažím zadusit svůj smích rukou. „Ale je to docela vtipný.“

„Co jako? Že jsi mi vlastníma silama zničila výjimečně romantický valentýnský rande? No jasně, Emmo,“ odtuší ledově, „strašná sranda. Promiň, asi jsem si z toho učůrla.“

„Jak Jonathan stojí na nádraží a čeká na tebe,“ vyprsknu, „se všema těma růžema a zarezervovaným stolem a tak. A ty čekáš tady, až se objeví, a jsi čím dál nakrknutější. Musíš vidět i tu vtipnou stránku.“

A vtom se Meliny rty v koutcích trochu zkroutí. Ne moc, ale stačí to, a vím, že to bude v pohodě. Obrátí oči v sloup a povzdychne si.

„Uznávám, že trošku vtipný to je,“ připustí. „Pokud budeme ignorovat fakt, že jsi úmyslně zapomněla…“

„Nebylo to úmyslně,“ přeruším ji. „Opravdu se to stalo omylem.“

Shlédne na mě shora, jako to dělávala naše ředitelka.

„… že jsi mi úmyslně zapomněla dát přáníčko k Valentýnu, co ti můj přítel svěřil. A navíc na Valentýna. To by mělo jako pomůcka k zapamatování stačit až až.“

„Ale do toho klubu ses dostala,“ připomenu. „Jakmile ti napsal, kde jsi. Vím, že jsi přišla o tu večeři při svíčkách, ale ten večer nebyl naprostá katastrofa.“

Mel varovně zvedne prst.

„Netlač na pilu, Em,“ upozorní mě a já vím, že i když mi ještě zcela neodpustila, nemá k tomu daleko.

„Hele,“ řeknu, „a co kdybych tobě a Jonathanovi zaplatila romantickou večeři, abych vám to vynahradila?“

Už když to navrhuju, naskočí mi v mysli můj nuzný zůstatek na účtu a slib, že tenhle měsíc určitě zase nezabřednu do kontokorentu. Ale co nadělám.

Mel zvažuje mou nabídku a pomalu kývne, jako že je to dobrý začátek. Mysl mi jede na plné obrátky, jak se úporně snažím najít další způsoby, jak jí to vynahradit, protože je mi to opravdu líto a nemůžu snést pomyšlení, že jsem naše přátelství možná ohrozila. Mel toho musí vzhledem k tomu, že bydlí se mnou a s mým chaosem, skousnout hodně. Chci, aby věděla, že si jí doopravdy vážím.

„A co kdybysme si vyrazily na holčičí víkend?“ dodám. „Jen my dvě.“

Mel se na mě usmívá tak, jak byste se usmívali na štěňátko, které právě špinavými packami prošlo po čerstvě vytřené podlaze, ale je zkrátka tak roztomilé, že se na něj nemůžete zlobit.

To mi dodá odvahu a odhodlaně pokračuju.

„Co třeba o víkendu, kdy máš narozeniny?“ navrhnu a ignoruju skutečnost, že svoje narozeniny nejspíš bude chtít strávit s tím nudným Jonathanem. „Mohly bysme jet do Edinburghu. Vždycky jsme se tam spolu chtěly podívat. Co říkáš? Půjdeme do toho? Můžu pro nás najít nějaký pěkný ubytování přes airbnb.“

Na jazyku mám nabídku, že ho taky zaplatím, ale naštěstí se zvládnu včas zarazit. Zas tak strašná kamarádka jsem nebyla.

Z výrazu její tváře vyčtu, že zvažuje mě odmítnout, protože mi zatím úplně neodpustila. Ale nemůže mojí nabídce odolat a usměje se.

„Fajn,“ souhlasí. „Platí. Jdeme do toho! Ale ještě jednou mě takhle zklameš, Emmo Lewisová, a přísahám, že jsme spolu skončily. Finito.“

S vervou přikyvuju. Mel má narozeniny za několik týdnů. Zbývá mi dost času na to, abych si uvolnila rozvrh a zarezervovala ubytování v Edinburghu. Bude to super, přesně jako víkendy, na které jsme jezdívaly, než se nám do cesty připletl dospělácký život. Už cítím, jak mi to v nitru šumí nadšením. Takhle to Mel dokonale vynahradím a ukážu jí, jak moc pro mě znamená.

A zařídím, aby všechno šlapalo jako hodinky.

MUSÍŠ POLÍBIT HODNĚ ŽABÁKŮ

PO TĚCH ÚVODNÍCH LAPÁLIÍCH to vypadá, že jsem z valentýnského průšvihu vybruslila bez velkých následků. Mel sice ještě pár dní trousí pichlavé komentáře, jak jsem zkazila nejromantičtější večer jejího života, což beru, ale pak se ta příhoda připojí k té spoustě historek, které jako stuha prostupují naše dvacetileté přátelství a které už tak nějak zlidověly.

Když k nám Jonathan poprvé po té epizodě přijde na návštěvu, je to poněkud trapné. V okamžiku, kdy zazvoní zvonek, se na místě zastavím a stojím jako přikovaná. Nemůžu jít otevřít. Co mu řeknu? Opravdu mě mrzí, že jsem naprosto zničila tvůj ohromně romantický večer s mojí kamarádkou, ale neboj, už se to nestane!

„Jdi tam,“ syknu na Mel, ale ta jen stojí se založenýma rukama, vrtí hlavou a na rtech jí pohrává potměšilý úsměv.

„To teda ne,“ odvětí. „Z tohohle tě tahat nebudu. Hezky se mu postavíš čelem, dlužíš mu to. A musíš se omluvit.“

Znovu se ozve zvonek, a i když je to jen jedno krátké zazvonění, zní jaksi naštvaně. Představuju si, jak na druhé straně dveří Jonathan rozčileně poklepává nohou.

Zoufale pohlédnu na dveře a pak zase na Mel, která se na mě kření s jedním zvednutým obočím, a nevypadá to, že by se chystala mi pomoct. Není úniku. Musím čelit Jonathanovu hněvu.

Rukou si prohrábnu vlasy a mířím ke dveřím. Jsem v pokušení zakrýt si dlaněmi oči, jako jsem to dělala, když jsem byla malá a předstírala, že tam nejsem, ale místo toho si na obličej nasadím širokánský, přihlouplý úsměv a otevřu.

„Jonathane!“ zahulákám, jako kdyby mi hlasitost mohla pomoci trapnost té chvíle zmírnit. „Tak ráda tě vidím. Jen pojď dál, pojď dál.“

Zdá se, že Jonathana můj přehnaně familiární pozdrav malinko zaskočil, ale pečlivě si očistí boty o rohožku a vkročí do bytu, ačkoli co se týče čistoty, naše koberce se od chodníku venku zas tak moc neliší.

„Ahoj Emmo,“ řekne a upjatě na mě kývne.

Pátrám v jeho pozdravu po nepřátelství a zaznamenám ledový chlad, proto pokračuju v přehrávaném nadšení.

„Ukaž, vezmu ti kabát,“ nabídnu mu, jako kdybych byla posluhovačka. „Je venku pořád zima? Dal by sis kafe? Nebo čaj? A jenom chci říct, jak mě mrzí ta maličkost s tím přáním. Bylo to takové hloupé nedorozumění…“

Během řeči v podstatě beru roha, couvám a mizím přímo do svého pokoje a zavírám za sebou dveře. Unikla jsem. Vím, že je to zbabělé, ale ještě nejsem připravená na další pitvání mojí neschopnosti.

Zůstanu schovaná, dokud neuslyším, že se odebírají do Melina pokoje, a pak se odvážím vyklouznout ven a připravit si sendvič s bramborovými chipsy a majonézou. Nesuďte mě. Někdy pomůže jen takováhle prasárna.

OD TÉ DOBY už ten valentýnský incident nikdo nezmíní, což mi zcela vyhovuje. Víc připomínek svého břídilství nepotřebuju. Není to pro mě nic nového. Vždycky jsem byla tak trochu patlamatla. Pamatuju si, že když jsem byla malá, táta si mě dobíral kvůli tomu, že jsem si nedokázala pořádně zavázat tkaničky. Mašličky mého bratra byly vždy stejné a úhledné, zatímco já kličky nezvládla uvázat podobně dlouhé a z bot čouhaly šejdrem.

„Emmo, ty můj andílku, já nevím, jak to děláš,“ říkával táta, „ale pokud existuje způsob, jak z něčeho udělat patlaninu, ty ho najdeš.“ Pak mi pocuchal vlasy, všichni se zasmáli a já tam stála a zírala na svoje boty a přála si, aby vypadaly jako ty Jamesovy. Kličky mi dodnes trošku vzdorují.

Každopádně to opravdu chci Mel vynahradit, takže začnu na její narozeniny plánovat ten nejlepší víkend všech dob. Zdroje mám sice poněkud omezené, ale jsem odhodlaná pro náš výlet do Edinburghu najít něco perfektního. Po několika neúspěšných pokusech narazím na maličký, ale suprově osobitý byt v historickém centru nedaleko hradu. Podle obrázků se zdá, že když si stoupnete doprostřed pokojů, dokážete se dotknout všech čtyř stěn. Navíc budeme muset sdílet manželskou postel, jelikož ale většinu času budeme zakoušet radosti, které Edinburgh nabízí, útulnost toho místa bude přínosem, a ne nevýhodou.

Po tom, co si s majitelem bytu Marcusem vyměníme pár e-mailů, je byt náš – alespoň na víkend.

V dokonalém světě, v takovém, ve kterém žiju ve svojí hlavě, si všechny podrobnosti nechám pro sebe a pak udělám velké odhalení, až když sedíme ve vlaku. Vidím, jak Mel piští nadšením a já otevírám první prosecco, které o tom víkendu padne, a všichni ve vagonu na nás koukají a usmívají se a přejí si, aby byli na našem místě.

Ale na to, abych dokázala udržet tajemství, jsem příliš natěšená, takže to ze mě vylétne ven, sotva ubytování zarezervuju, a o chvilinku později si s Mel prohlížíme na mém notebooku obrázky bytu. Mel je náležitě unesená a já cítím úlevu, že se mi konečně něco podařilo udělat správně.

„Ta tmavě modrá se mi fakt líbí,“ prohlásí Mel při pohledu na fotku kuchyně. „Vypadá stylově. Myslíš, že bysme tak mohly natřít i tu naši?“

Naše kuchyňské skříňky mají oranžovou barvu, představují šeredný návrat do osmdesátek, ale majitel je prohlašuje za vintage, aby je nemusel vyměnit za moderní. Jsem si celkem jistá, že přemalovat je na modro by byla chyba.

„Určitě se můžeme zeptat,“ navrhnu, protože nechci brzdit Melino nadšení, když se zdá, že už to u ní snad mám dobré. „Určitě se ti to ubytko líbí?“ dodám úzkostlivě. „Není moc malý? Můžu místo něj najít něco se dvěma ložnicemi, jestli chceš, ale možná to bude trošičku dál od centra.“ A dražší, pomyslím si, ale nahlas to nevyslovím.

Mel se ke mně nakloní, dá mi ruce kolem ramen, přitáhne mě k sobě a pevně mě obejme.

„Je dokonalý,“ řekne mi do vlasů. „Bude to ten nejlepší narozeninový víkend všech dob.“

V srdci se mi rozline záře a šíří se do všech končetin.

„Jo a Jonathana jsem odkopla,“ dodá, jako kdyby mi povídala, že koupila víc toaleťáku. „Pořád dokola mlel o Valentýnu, jako kdyby chtěl medaili nebo tak něco za to, že ho zorganizoval. Ukázalo se, že velkolepý romantický gesta nakonec nejsou nic pro mě.“

„Oukej,“ pronesu pomalu. Tolik povyku pro jedno zapomenuté přání – a teď je Jonathan stejně v čudu. Tu myšlenku ale odsunu, protože nás čeká skvělý víkend, i když je teď méně nutný než předtím. Také usoudím, že není ta pravá chvíle na to, abych zmínila, že mi Jonathan stejně nikdy nebyl sympatický, proto jen dodám: „A jsi s tím v pohodě?“

„Jo,“ odpoví Mel. „Musíš políbit hodně žabáků, ne?“

„A taky pěkných pár ropuch,“ souhlasím a pomyslím na svého posledního přítele, ale to je zas jiný příběh.

„Myslím, že si od chlapů dám na nějakou dobu pauzu,“ oznámí Mel. „Pro změnu se budu soustředit na sebe a na to, abych si užila ty nejlepší narozeniny.“

Přikývnu a zaculím se na ni, vychutnávám si skutečnost, že jsem se svým plánem pro jednou trefila do černého.

„Edinburghu, těš se na nás!“ pronesu a zvednu svůj hrnek k přípitku, ačkoli je prázdný.

Počítá se to i tak?

NA PLANETĚ ZABÍRÁ MÉNĚ MÍSTA

DNES RÁNO SE ROZHODNU navštívit babičku. Vždy bydlela poblíž, proto jsem byla zvyklá ji a dědu navštěvovat cestou ze školy, hlavně kvůli růžovým oplatkám a milým slovům. Kvůli tomu tady prarodiče přece jsou.

Kdykoli se mi v životě něco nedařilo, táta mi vysvětlil, že jsem nejspíš udělala něco špatně, a máma mi dala jasnou, praktickou radu, jak situaci zlepšit. A to mi opravdu pomohlo. Jenže někdy jsem ve skutečnosti chtěla slyšet jen to, jak jsou na mě všichni zlí a že se mi stala křivda.

A to byl úkol pro babičku. Nikdy mi neudílela nevyžádané rady ani nenavrhovala řešení mých problémů. Jen poslouchala, řekla mi, že všichni ostatní jsou prevíti, a udělala mi velký hrnek horké čokolády se šlehačkou. A děda mě pak pořádně objal, rozesmál mě jedním ze svých příšerných vtipů a najednou všechny ty hrozné věci přestaly být tak důležité.

Před několika měsíci ale dědeček zemřel. Bylo to naprosto nečekané a neskutečně smutné. S babičkou byli svoji celou věčnost a byl to ten nejsilnější pár, jaký jsem kdy poznala. Skoro nikdy si neřekli křivého slova. Sem tam se na něčem neshodli, ale když k tomu došlo, babička na mě za jeho zády mrkla, řekla mu, co chtěl slyšet, aby se přestali hádat, a pak to udělala přesně naopak. Děda samozřejmě věděl, co má za lubem, ale jejich hádka díky tomu vždycky ochladla. Tvořili skvělý tým.

Od té doby, co dědeček zemřel, není babička stejná. Je tak nějak menší. Vypadá to, že na planetě zabírá méně místa. Nezhroutila se, ani se nestalo nic podobně dramatického, přestože by to člověk plně chápal – já bych se úplně sesypala, kdybych přišla o svého životního partnera, se kterým jsem strávila padesát let. Ona však ve všem prostě pokračuje dál, jako by se nic jiného nedalo dělat. Ztratila ale jiskru a najednou je na ní vidět každý rok z jejích sedmdesáti let, ačkoli než děda zemřel, hádali byste jí klidně o deset let méně.

Ale pozor, při pohledu na její dům byste nic z toho nepoznali. Nic nezanedbává a záhony i trávník jsou stále jako ze škatulky, jak by to sama nazvala. Cestička k domu je vždy zametená a okna se jen blýskají. Nechci ani pomyslet na to, co by řekla, kdyby viděla, jak žijeme my s Mel, ale protože vždycky navštěvuju já ji, není pravděpodobné, že k tomu dojde.

Když dorazím, na schodu před vchodem sedí sousedovic kocour a tváří se, jako kdyby mu to tam patřilo. Sehnu se, abych ho pohladila, a kocour hlasitě vrní a otírá se mi svou černobílou hlavičkou o ruku. Pak zaklepu a rovnou vejdu dovnitř. Kocour tam proklouzne se mnou.

„Babi,“ zavolám, zatímco mířím do kuchyně v zadní části domu. „To jsem já, Emma.“

Kuchyň je maličká a věřím tomu, že kdyby ten dům někdo koupil, bezpochyby by vyboural jednu nebo dvě zdi, zvětšil kuchyň a dozadu by přilípl prosklenou zimní zahradu. Je tu však místo pro malý dřevěný stůl – a právě u něj babičku najdu. Sedí tam s konvičkou čaje a vratkou kupičkou fotoalb.

„Á, Emmičko,“ řekne, když se k ní přiblížím. „To je ale milé překvapení.“ Z jejího tónu však cítím falešnou rozjařenost a zajímalo by mě, jestli jsem neměla radši zavolat než se u ní objevit bez ohlášení.

„Ahoj babi,“ pozdravím. „Měla jsem cestu kolem a napadlo mě, že se zastavím. Obávám se, že se mnou přišel i ten kocour.“ Zaškaredím se, ale zdá se, že si toho nevšimla. „Copak to tady máš?“ začnu radši vyzvídat.

Je očividné, že si prohlížela fotky sebe a dědy, ale ona alba posbírá, jako kdyby je chtěla dát stranou.

„Ale nic,“ odpoví. „Jen se chovám jako stará sentimentální bláznivka.“

Snaží se nechat obličej odvrácený na druhou stranu, ale já si stejně všimnu, že má zarudlé oči.

„Nedávej je pryč,“ namítnu rychle. „Ukaž mi pár svých nejoblíbenějších. Víš, jak se mi starý fotky líbí.“

Vděčně se na mě usměje a položí alba zpátky na stůl.

„Nejdřív čaj,“ řekne, sáhne do skříňky pro hrneček a podá mi ho.

Naliju si čaj z konvičky, posadím se a přitáhnu si židli tak, abychom seděly těsně u sebe.

„Zrovna jsem si prohlížela naše svatební album,“ prozradí mi.

Vezme do ruky album v hnědé plátěné vazbě, které otevře na stránce, kde stojí ona a dědeček před kostelem. Babička má dlouhé šaty z krémového saténu s lodičkovým výstřihem a tříčtvrtečními rukávy. Tmavé vlasy si nechala vyčesat nahoru do složitého drdolu a drží kytici rudých růží. Dědeček, oblečený v hnědém obleku s vázankou, se zubí jako kočka, která dostala smetánku. Oba vypadají strašně mladě, což tou dobou také byli. Byli mimochodem mnohem mladší, než jsem já teď.

„Kolik vám bylo?“ zeptám se, ačkoli odpověď už znám.

„Mně bylo dvacet a tvému dědečkovi dvacet dva,“ odpoví.

„Vypadáš tam úplně oslnivě, babi,“ rozplývám se. A je to opravdu tak – celá září.

„Byl to nádherný den,“ podotkne. Hlas se jí na konci věty zlomí a babička si zakryje oči dlaní. „Promiň mi to, Emmo.“

„Nemáš se za co omlouvat,“ odvětím. „Musí ti hrozně chybět.“

Nechá ruku klesnout a po tvářích jí začnou stékat slzy. Nepamatuju si, že bych ji kdy předtím viděla plakat. Dokonce i na pohřbu byla vyrovnaná, pohybovala se s velkou důstojností. Zdá se ale, že pohled na jejich společné fotky, na nichž jsou tak mladí a šťastní, je víc, než dokáže unést.

„Brzy to bude padesát let,“ hlesne spíš sama pro sebe než ke mně.

Mamka zmiňovala, že se blíží jejich zlatá svatba, ale upřímně řečeno jsem tomu nevěnovala tolik pozornosti, když tu teď s námi děda už není.

„Objednali jsme si dovolenou, abychom to oslavili,“ pokračuje babička. „Výlet na sever.“

Přikývnu a povzbudivě se na ni usměju, aby povídala dál.

„Autokarový zájezd,“ upřesní. „Z Leedsu do Edinburghu. Cestou zastavuje na spoustě krásných míst. Tvůj dědeček říkal, že to pro nás bude jako vzpomínkové putování, ale tu tvrdou práci odvede někdo jiný. Víš, skoro stejný výlet jsme podnikli jako svatební cestu, ale to jsme jeli na jeho harleyi. Došel k závěru, že autobus by mohl být pohodlnější.“

Pousměje se a já jí pousmání oplatím, ale její mírný úsměv vykompenzuju svým nepřiměřeně širokým.

„Úplně jsem zapomněla, že jste na svatební cestu jeli na jeho motorce,“ přiznám.

„To bylo to jediné, co jsme si mohli dovolit. Levné ubytování se snídaní a motorka. Ale bylo to velice romantické. Když jsem proto viděla ten zájezd, hned jsem si pomyslela, že by to bylo dokona –“

Nedokáže větu dokončit. Sleduju ji, jak si z rukávu pomalu vytahuje bavlněný kapesníček a zakrývá si jím oči.

„Ach jo, promiň mi to, Emmo,“ omlouvá se. „Nevím, co to do mě dneska ráno vjelo.“

Dám jí ruku kolem ramen a obejmu ji. Vnímám, jak je její tělo pod oblečením drobné. Byla vždycky tak hubená? Neodvažuju se sevřít ji pevněji, abych jí nezlomila nějakou kost.

„Jen to ze sebe dostaň všechno ven,“ pobídnu ji, vědoma si toho, kolikrát mi přesně tatáž slova musela říct ona. Ale zatímco já bych naříkala a skřípala zuby, babička se pod mou paží jen lehce chvěje.

Nakonec se vzchopí. Otře si oči a posadí se zpříma.

„Pomůžeš mi prosím ten zájezd zrušit, Emmo?“ zeptá se. „Všechny tyhle věci dělával dědeček. Já bych ani nevěděla, kde začít.“

„Pomůžu,“ přitakám, „ale kdy se má ten zájezd uskutečnit? Mohla bys jet i tak. Že bys to pojala jako rozloučení s dědečkem. Mohla bys s sebou vzít jeho popel a na každém místě část rozprášit.“

Škubnu sebou, když to dořeknu, bojím se, že jsem zašla příliš daleko, ale babička pokyvuje hlavou, jako kdyby si myslela, že je to dobrý nápad. Skoro vidím, jak se jí ve tváři promítají myšlenky, když o tom uvažuje. Pak však trochu posmutní.

„S kým bych ale jela?“ ošívá se. „Sama jet nemůžu. Ne na zájezd autokarem plným cizích lidí.“

Hned mě napadne odpověď.

„Pojedu s tebou,“ navrhnu, aniž bych se nad tím zamyslela. „Mám dovolenou, kterou bych si měla vybrat. Můžeme na ten zájezd jet společně, na dědečkovu počest.“

Babička vypadá tak vděčně, že se bojím, abych se taky nerozbrečela.

„Opravdu bys to pro mě udělala? Jsi si jistá, Emmi? To by bylo skvělé. Ale ten autobus bude plný starých lidí. Neumím si představit, že by tam byl někdo pod pětašedesát.“

„To mi nevadí,“ opáčím. „Ráda s tebou pojedu. Kdy to je?“

Babička se usměje a její obličej se celý rozjasní, jako dřív, než děda umřel.

„Vyjíždí se z Leedsu pětadvacátého, pak autobus zastavuje v Yorku, Durhamu a Berwicku, myslím, a možná ještě někde jinde. Nepamatuju si to přesně. A třicátého přijíždí do Edinburghu.“

„Bezva!“ řeknu a už se divím, k čemu jsem se to upsala. „Kterého měsíce?“

„No, tohohle, samozřejmě. Března.“

Cítím, jak se mi po těle rozlévá chlad. 30. březen. Meliny narozeniny. Musí se tedy jednat o sobotu. Sobotu přímo uprostřed víkendu ve znamení „mrzí mě, že jsem ti pokazila Valentýn, ale vynahradím ti to“.

Do háje.

PARTA PĚKNÝCH BATŮŽKÁŘŮ?

NEŽ SE V TOMHLE PŘÍBĚHU posuneme dál, asi bych vám měla říct něco víc o sobě, i když není moc co vyprávět. Patřím mezi ty opravdu obyčejné lidi. Zní to tvrdě, ale jsem si dostatečně vědoma svých schopností a omezení, takže můžu říct, že tomu tak je. Jsem tak akorát chytrá, tak akorát hezká, tak akorát vtipná. Můj dědeček by mě nazval „tuctová“. Samozřejmě by tím slovem nikdy nepopsal mě, ale řekla bych, že je vcelku přesné.

Je mi dvacet osm a bydlím se svou nejlepší kamarádkou Mel, jak jste si už určitě domysleli, v trochu vlhkém bytě v malém městě na severu Anglie, ve kterém jsem se i narodila. Nežila jsem tady celou dobu – dokázala jsem odsud na tři roky uniknout na vysokou – ale když mi přednášky skončily, nějak mě tohle místo opět vtáhlo a od té doby tady zase bydlím.

Moji rodiče se nicméně odstěhovali. Můj starší bratr James dělal všechny ty správné věci ve správném pořadí: získal důležitou práci v Londýně, našel si schopnou, svobodomyslnou ženu, kterou si vzal, a krátce potom se jim narodily dvě roztomilé děti. A když se ukázalo, že nic z toho se u mě v blízké době konat nebude, rodiče vsadili na jistotu, zvedli kotvy a přestěhovali se blíž k němu a svým vnoučatům. Já zůstala tady s babičkou a dědou, abych dle všech předpokladů očekávání rodičů zklamala.

Navzdory dojmu, který jsem dosud mohla vzbudit, úplně marná nejsem. Kromě toho, že jsem poněkud chaotická a občas držím pohromadě jen silou vůle, se mi v životě zrovna daří poměrně dobře. Pracuju jako vizuální merchandiser, což je nóbl označení pro to, že aranžuju výlohy v obchodech, abych vás nalákala ke koupi věcí, o kterých jste nevěděli, že je potřebujete. Myslím, že v té práci nejsem špatná – každopádně mě ještě nevyhodili – ale že bych do ní byla zapálená, to ne. Je to pro mě jen zaměstnání, ve kterém jsem tak nějak skončila, protože jsem na žádné jiné nedokázala natrefit. Momentálně – nebo popravdě řečeno už docela dlouho – nemám přítele, ale horečně se ujišťuju, že toho pravého určitě brzy potkám. Můj okruh nezadaných přátel se zatím rok za rokem zmenšuje a já i nadále ignoruju, jak zoufale můj vnitřní monolog začíná znít.

Mel a já bydlíme spolu od té doby, co jsme dodělaly vysokou, a všechno obvykle probíhá relativně hladce. Známe se skrz naskrz a zpravidla dokážeme v případě potřeby vykličkovat tak, abychom se vyhnuly padajícím meteorům. Celkem pravidelně něco pokazím, ale smířila jsem se se skutečností, že ona nepokazí nikdy nic.

Mel pracuje v kanceláři společnosti, která prodává okna s dvojskly. Nesnáší to, ale dostávají tak vysokou roční prémii, že funguje jako obrovský magnet, který ji vždy přitáhne a zhatí její malou naději na útěk. Nesnáší i svého šéfa a já ho z loajality k ní nesnáším taky. Je postarší, blíží se tak k šedesátce, a myslí si, že všechny objednávky by se měly sepsat kuličkovým perem do bloku, a to ve třech kopiích, protože takhle to dělal vždycky, což znamená, že Mel musí udělat všechnu svou práci a pak navrch i tu jeho, aby mohly být objednávky zadány do systému. Ani se nepokusí naučit se pracovat s počítačem. Přivádí ji k šílenství a Mel každý večer prvních patnáct minut nadává, co toho dne udělal a čím ji naštval.

Počkám, dokud nevypustí páru a neodvypráví mi všechny historky o svém šéfovi, technofobovi Colinovi, a pak seberu odvahu a povím jí, že se její narozeniny kříží s datem babiččina zájezdu. Tu novinku vezme překvapivě klidně. Myslím, že je to proto, že ví, jak mě sebralo, když dědeček zemřel, a cítím kvůli tomu ještě větší vinu.

„Hele, nejsou to moje poslední narozeniny,“ řekne, ve tváři má výraz smíření se zklamáním, ale její hlas je laskavý. „Dvacet devět není nic speciálního. A vypadá to, že by tvoje babička opravdu ocenila, kdybys s ní jela, kvůli tý zlatý svatbě a tak. Chápu, že to pro ni musí být těžký, když tu tvůj děda už není.“

Mírně přikývnu. Hlodá ve mně vina. Nezáleží na tom, co si vyberu. Jednu z nich zkrátka zklamu. A fakt, že Mel to bere tak rozumně, to jen zhoršuje, obzvlášť když jsem se po tom posledním kiksu usilovně snažila jí všechno vynahradit. Ale pak pomyslím na babičku a na to, jak rozhozená byla, když si prohlížela ty fotky. A myslím na dědečka a na to, jak moc mi chybí, a najednou je toho na mě příliš.

„Moc mě to mrzí,“ zajíknu se a v očích mě pálí slzy, které se snažím udržet za víčky. „Nechtěla jsem, aby to dopadlo takhle. Kdybych tušila, že to bude ten samý víkend, nikdy bych jí nenabídla, že pojedu s ní. Cítím se příšerně, že jsem tě zase zklamala.“

Mel mě chytne a pořádně mě obejme.

„Klid. Nebuď smutná. Je to v pohodě. Mám i další kamarády, ne? Na svoje narozeniny vymyslím nějakou akci s nimi a pak je ještě oslavíme spolu, až se vrátíš. Jo?“

Přikývnu směrem k její klíční kosti.

„Díky, Mel,“ zašeptám.

Ještě chvilku mě drží a pak mě pustí stylem „fajn, všechno vyřešeno“. Otřu si oči do rukávu.

„Co bude k večeři?“ zajímá se.

Jsem na řadě s vařením. Zapomněla jsem na to.

„Pracuju na tom,“ zalžu, ačkoli se z kuchyně nelinou libé vůně a v dohledu není ani jiný důkaz přípravy jídla.

Mel si povzdychne a zamíří do svého pokoje.

Zrovna si natahuju kabát a chystám se vyrazit do maličké prodejny na rohu, abych sehnala něco k jídlu, když se vynoří ze svého pokoje oblečená na doma a připravená uvelebit se večer před televizí.

„Co kdybych se přidala?“ zeptá se.

Jsem zmatená.

„Ty chceš jít se mnou do obchodu? Ne. Vždyť jsi sotva přišla. Dojdu tam. Měla jsem jít do sámošky, než zavřeli, ale…“

„Ne. Že bych taky jela na ten zájezd. Pokud si do konce měsíce nevyberu dovolenou, stejně o ni přijdu, tak proč ne?“

Stojím na místě a jeden rukáv mi plandá u těla.

„Cože?“ zeptám se, můj mozek tu myšlenku nepobírá, protože zní dočista bizarně.

„No tak, Emmo! Vnímej! Ten zájezd autobusem s tebou a tvojí babičkou.“

Pořád mi to nejde na rozum. Musí se mi to zračit ve tváři, protože nasadí tak laskavý a starostlivý výraz, že se mi zas chce brečet.

„Vím, jak špatně ses se smrtí dědečka vyrovnávala,“ povídá. „A teď ještě tohle. Nechci tě žádat, aby sis vybírala mezi mnou a svojí babičkou. To by bylo hnusný. Ale mohly bysme podniknout obojí. Pojedu s vámi na ten zájezd a na konci si užijeme večer v Edinburghu.“

Dívá se na mě a čeká, až něco řeknu, ale já se stále snažím zpracovat, o čem to mluví, a tak pokračuje dál.

„Přemýšlela jsem o tom a vsadím se, že nepojedou jenom starý lidi. Musí jet i někdo v našem věku. To dá rozum.“

„Co? Že se na ten zájezd vydá parta pěkných batůžkářů, co chtějí autobusem projet Evropu? A že všichni budou vysocí blonďáci s pořádnými svaly od toho, jak všude nosí krosny?“ utahuju si z ní.

„Jo! Přesně tak,“ odpoví a já nedokážu říct, jestli si myslí, že mluvím vážně. „Když to sehrajeme dobře, mohly bysme mít obě na sobotní večer v Edinburghu doprovod. Zrušíme to airbnb a uděláme to takhle. Mohla by to být vlastně sranda.“

„Oukej…“ vysoukám ze sebe pomalu, nechávám si to projít hlavou.

Zazubí se na mě, oči jí jen září a mně najednou dojde, že by to mohlo docela dobře klapnout. Vypadá to, že je doopravdy nadšená, tudíž bych vyvázla z maléru a mohla bych tu takhle být pro ni i pro babičku.

„Musím se zeptat babičky, jestli by jí to nevadilo,“ prohodím opatrně, abych získala víc času na rozmyšlenou, ale jsem si celkem jistá, že proti tomu nic namítat nebude. Má smysl pro legraci – nebo alespoň vždycky měla, než děda umřel. Když pojedu i s Mel, nemůže to být na škodu, alespoň bychom v autobuse odlehčily atmosféru.

„Nebude jí to vadit,“ odpoví sebejistě. „Má mě ráda.“

Inu, to je pravda. Babička má pro Mel tak trochu slabost už od dob, kdy jsme byly malé holky a Mel dědovi nabízela, že otrhá maliny, zatímco já je sbírala jenom do pusy.

Můj mozek už si všechny dílky pomalu skládá dohromady.

„Mohly bysme si vzít pokoj, co zamluvila pro sebe a dědu. Bude mít, předpokládám, oddělený postele, což je v pohodě. Jí pak zarezervujeme jednolůžák a všechno to krásně vyjde.“

Mel horlivě přikyvuje.

„Možná se z toho zájezdu vyklube pěknej mejdan, budeme pít samý koktejly a na celej autobus bude řvát hudba,“ řekne a nadšením chytá fantas. „A přesouvat se každej den na jiný místo zní super. Měly bysme ten výlet pojmenovat ‚Em a Mel na cestách‘. Můžeme si to nechat natisknout na trička. A vezmeme jedno i pro tvoji babičku.“

Nedá mi to a musím se smát, když si představím nás tři v kovbojských kloboucích a s peříčkovými boa kolem krku. Pak se však ovládnu.

„Nesmíme ale zapomenout, že smyslem toho všeho je rozloučit se s dědečkem,“ upozorním.

Mel okamžitě zvážní a s rozvahou začne pokyvovat hlavou.

„Jo, samozřejmě,“ přitaká. „Jen vymýšlím blbosti, Em. Je mi jasný, o co tu doopravdy běží.“

Smutně se na ni usměju, protože i když to pro nás možná bude zábava, nejdůležitější bude zajistit, aby babička cítila naši lásku a podporu.

„Zavolám potom babičce,“ oznámím a konečně protáhnu rukávem kabátu i druhou ruku. „Zjistím, jestli proti tomu nic nemá.“

Mel přikývne. „Fajn, ale teď už jdi a kup nám konečně něco k jídlu, prosím tě,“ pobídne mě. „Nebo budeme muset sníst tu plechovku těstovin se sýrovou omáčkou!“

Těstoviny se sýrovou omáčkou s datem minimální trvanlivosti do července 1994 jsme našly vzadu ve skříňce pod dřezem, když jsme se nastěhovaly, a nevyhodily jsme je, protože ta plechovka vypadala jako starožitnost. Teď hrdě stojí na poličce v kuchyni jako svědectví toho, jak může váš život dopadnout, pokud se k problémům nepostavíte čelem.

ÚŽASNÁ NA PLNÝ ÚVAZEK

PROMLUVÍM SI S BABIČKOU o tom, že by se k výletu připojila i Mel. Musela jsem se k tomu rozhovoru odhodlat, protože jsem se obávala, aby si nemyslela, že se mi nechce jet jenom s ní, ale babička pro to má hned pochopení.

„Myslím, že je to skvělý nápad, Emmo,“ prohlásí. „Budeš si mít s kým povídat a Mel jsem měla vždycky ráda, už od té doby, co…“

„Co trhala maliny,“ dokončím za ni.

„A je hezké mít takovou temperamentní povahu,“ dodá s tak nepatrným pozvednutím obočí, že si skoro myslím, že jsem si ho jen představovala.

Mám pocit, že bych svou kamarádku měla bránit. Ano, bývá občas trošku výbušná a víc než jednou jsem se přistihla při tom, že jsem se za ni cizím lidem omlouvala, ale myslím, že ta kurážná stránka její osobnosti tvoří část jejího šarmu, a pokud ji moc nedráždíte, je příjemná. Babička to ví taky, takže se jen usměju a souhlasím s ní.

Zavolám do té cestovky, přeorganizuju ubytování a za několik dní je vše zařízeno. Teď jen musíme počkat, než nastane doba odjezdu.

V PONDĚLÍ SI vykračuju do práce. Říkám sice „vykračuju“, ale to naznačuje pohodovou procházku ulicemi Leedsu, při níž si bedlivě všímám práce jiných merchandiserů, když míjím výlohy obchodů.

To však není přesné. Ve skutečnosti pádím na zastávku tempem, jehož byl svět od doby, kdy závodník Donald Campbell překonal britský rychlostní rekord, svědkem jen vzácně. Ze stanice se řítím do práce, prosvištím okolo několika starých dam, že je to div neodfoukne, a v téměř vodorovné poloze se smykem zastavím v kuchyňce, s jedním okem upřeným na její osazenstvo a s druhým na velké odsuzovačné hodiny, které visí na zdi nad konvicí.

Můj kolega Gavin už tam je a usrkává mátový čaj. Má zvednutý malíček a jedno obočí v jakési harmonii. Pokyne hlavou k hodinám a pozvedne svůj hrnek (bleděmodrý s obrázkem francouzského buldočka v baretu) na pozdrav.

„A hleďme,“ prohlásí. „Zpoždění jenom dvě minuty. To na pondělí není špatný. Udělal jsem ti čajík, tak ze sebe shoď ten kabát a můžeš ho do sebe v rychlosti vyklopit.“

Vděčně se na něj usměju. Gavin je můj anděl strážný, alespoň co se práce týče. Kryje mi záda tak často, až bych přísahala, že jsme k sobě přišití. Za ta léta mě vytáhl z více průšvihů, než dokážu spočítat, a jen zřídkakdy jsem měla příležitost mu jeho laskavost oplatit, ale nezdá se, že by mu to vadilo.

Servu ze sebe kabát a mrsknu ho na věšáčky v rohu místnosti. Nic neprozradí zpoždění tak jasně jako nevhodně načasované svlékání svrchního oděvu. Pak popadnu hrnek (bílý s nápisem „Úžasná na plný úvazek“ a obrázkem jednorožce s pláštěm Supermana), praštím sebou do křesla a snažím se vypadat, že tam už dobrých dvacet minut jsem.

Moje načasování je dokonalé, což se u mě stane málokdy. Šéfová se do místnosti přižene o pouhých pár vteřin později. Jmenuje se Suki a je ředitelkou merchandisingu. Není o moc starší než já, což mi vždy připomene, jak dobře se mi zatím v životě daří zklamávat očekávání druhých. Suki se nicméně obléká, jako kdyby vypadla z devadesátek: do těsných pouzdrových sukní, hedvábných halenek a lodiček, a díky tomu se necítím úplně ztracená. Aspoň se umím stylově obléct.

Suki je při chůzi limitována svou sukní, jako kdyby měla svázané nohy, což kompenzuje spoustou maličkých rychlých krůčků. Gavin ji umí děsivě dobře napodobit a trávíme slušnou část pracovní doby s rukama na puse, jak se snažíme potlačit smích.

Suki vzhlédne od svého iPadu a namouduši vypadá zklamaně, když vidí, že už jsem přítomná a jen tak tam sedím. Z jejího výrazu ale soudím, že bych podle ní touhle dobou už měla být někde jinde, proto vyskočím na nohy, většinu čaje vyleju do dřezu a svůj úžasný hrnek zběžně opláchnu.

„Vás dva chci dneska ráno v oddělení kuchyní,“ řekne. „Ty nové mixéry se neprodávají. Jděte a vyřešte to.“

Gavin taky vstane a přesune se ke mně. Do svého hrnečku aspoň stříkne jar, ale nechá ho odmočit. Gavin zastává teorii, že většina lidí je moc lenivá na to, aby hrnky myla, proto ho umyje takhle polovičatě, aby si ostatní vzali hrnek někoho jiného. Vím, že to dělá polovičatě jen proto, že ho mytí nádobí vážně nebaví, ale je to lepší než se o svůj drahocenný hrnek dělit s bůhvíkým.

„Jdem na to, šéfko,“ prohlásí a zamíří ke dveřím.

„Můžu prosím na slovíčko?“ zeptám se Suki. „Je teď vhodná doba?“

Vím, že není. Na slovíčko se Suki není vhodná doba nikdy, ale není zbytí. Spíše vycítím, než uvidím, jak Gavin zpomaluje, aby mohl potají poslouchat.

„Mohla bych si vzít ke konci měsíce volno? Zbývá mi spousta dovolené a potřebuju vzít babičku pryč. Můj děda umřel, víte, a…“

Suki nakrčí nos a vsaje si ret do pusy. Očividně ji zahlcuju podrobnostmi, ale nějak se nedokážu zastavit.

„A měla jet na autobusový zájezd na oslavu svojí zlaté svatby, ale…“

Zvedne ruku, její napřažená dlaň se skoro dotýká mého nosu.

„Fajn,“ řekne. „Vyplňte formulář a doneste ho na personální.“

A pak je pryč, odcupitá směšně drobnými krůčky trýznit nějakou jinou nebohou duši.

Gavin, který okouněl poblíž, aby byl v obraze, se na mě usměje, jen co je Suki z dohledu.

„To je ta nejlepší výmluva, co jsem kdy slyšel,“ prohlásí. „Není divu, že jsi dneska ráno měla zpoždění. Vsadím se, žes to vymýšlela celou noc.“

Úplně mi spadne čelist rozhořčením.

„Náhodou to je pravda,“ ohradím se. „Beru babičku na zájezd autobusem do Edinburghu, protože s dědečkem už nemůže jet.“

Hned nato se Gavinův výraz změní z úšklebku v upřímný úsměv.

„Aha, tak to je od tebe fakt milý,“ ocení můj plán. „Dobrý nápad.“

Přikývnu a okamžitě mu odpouštím.

„Děkuju,“ řeknu.

Zamíříme k výtahům. Obchod zatím neotevřel, takže se nám nikdo neplete do cesty. Když procházíme kolem stojanu s parfémy, Gavin se zastaví a stříkne na sebe trochu své oblíbené vůně. Je to proti pravidlům, ale Gavina každý zbožňuje a asi by mu prošla i vražda.

„Jsi si vědoma toho, že na autobusových zájezdech se shromažďujou ti nejmrzutější důchodci?“ zeptá se. „Je to prostě hotová líheň důchodců.“

„Jak to víš?“ ptám se. „Kdys naposled jel na zájezd autobusem?“ Gavin tráví dovolenou na místech pro ty největší snoby.

Prstem si poklepe na spánek, že to moc dobře ví.

„Věř mi,“ ujistí mě. „To je všeobecně známý. Na takový zájezdy se přihlašujou jen ti nejnaštvanější, nejmrzutější, nejnabručenější a nejhádavější.“ Pak si uvědomí, že by to mohlo znít urážlivě, a tak rychle dodá: „Kromě tvojí babičky, samozřejmě.“

„Ale prosím tě, Gavine, sklapni,“ řeknu a praštím ho do ramene. „Tohle neříkej. Jako dovolenou bych si to nevybrala a kříží se to s Melinými narozeninami, ale nemůžu nechat babičku na holičkách.“

Gavin vyvalí oči.

„Takže ty jsi dala Mel košem? To ji asi moc nepotěší,“ řekne a vědoucně se zamračí.

Pomalu vrtí hlavou.

Table of Contents

Je mi to tak líto

Musíš políbit hodně žabáků

Na planetě zabírá méně místa

Parta pěkných batůžkářů?

Úžasná na plný úvazek