HRDINKY BUDOUCNOSTI

KNIHA PRVNÍ

Příběh Cornelie Fetterlyové

KRISTYNA ANDREWS

Zakoupeno na oficiálním webu - www.kalitera.cz Šíření zakoupené verze e-knihy bez svolení aurtora je trestné.

Kupující: Zakoupeno dne:

HRDINKY BUDOUCNOSTI

Kniha první – NEL, Příběh Cornelie Fetterlyové

Vydala: Kristýna Krupičková – KALITERA

Jazyková korektura a redakce: Petra Kamlachová

Grafická úprava: Magda Kadlecová

Ilustrace na obálku: Eliška Chalupová

Tisk a vazba: Reprotisk s.r.o., Šumperk

1. vydání, 2023

EPUB: ISBN 978-80-908860-1-8

Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Kristýna Krupičková – KALITERA, 2023

kalitera@post.cz

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala všem, kteří přiložili ruku k dílu a podíleli se na vzniku této knihy. Můj vděk rozhodně patří i těm, kdo si můj rukopis přečetli ještě před vydáním, sdělili mi své postřehy a nabídli mnoho cenných rad.

V neposlední řadě posílám spoustu díků vám, čtenářům, za to, že jste knize dali šanci. Ať už se vám bude líbit, nebo ne, ve vašich rukou se stává něčím lepším. Bez vás by neměla význam.

Závěrem chci poděkovat malebnému městu Libochovice za poskytnutí sponzorského daru.

Kristyna Andrews

1.

Současnost

Přejížděla pohledem prázdnou zatuchlou místnost, a ačkoliv byla hluboká noc a uvnitř domu nesvítilo světlo, ona viděla dobře. Uprostřed stál stůl a u něj ležely dvě převrácené židle, nic víc se tam nenacházelo. Do nosu jí pronikl pach ztrouchnivělého dřeva. Celé vnitrozemí bylo plné takových pustých přístřešků, protože zde lidé už desítky let nežili. Tenhle dům pro ni ale měl svůj význam. Zlehka přejela prsty po zaprášené desce stolu a přešla do druhého pokoje – menšího a ještě prázdnějšího. Jen jedna dřevěná židle. A provaz. Mladé ženě se sevřelo hrdlo, kvůli čemuž polkla jen velmi ztěžka. Přišla sem najít nějakou stopu. Přišla si sem pro naději.

Co ti provedli? Zemřel jsi na tomhle špinavém místě? Kam ses poděl?

Úzkost a hněv, úzkost a hněv. Ty dva pocity se v ní neustále svářily. Jeden střídal druhý, jindy se spojovaly a trýznily ji najednou. V poslední době ale hněv převládal. Jednalo se o obrovskou nenávist, jakou nikdy dřív nezažila, dokonce ani tehdy, když zjistila, jak zemřel její otec. Předtím, než se změnila, nechtěla mít se záští nic společného. Nechápala, jak ji k sobě lidé mohou vpouštět, ale teď tomu rozuměla. Bylo toho na ni příliš a ona se už nedokázala ovládat. Ani nechtěla, protože jí na tom nezáleželo.

Rozbitým oknem dovnitř pronikalo měsíční světlo a dopadalo přímo na osamocenou židli. Snažila se předstírat, že nevidí malé skvrnky na zemi pod ní. V duchu se přesvědčovala, že to nemusí být krev anebo že nemusí patřit jemu.

Ale ano, je to jeho krev, našeptával jí ten rozzlobený hlas, který se tak často ozýval v její hlavě, je to jeho krev a ty ho teď musíš pomstít!

Jenomže v místnosti žádnou důležitou stopu nenašla, nic, co by jí pomohlo najít její nepřátele. Ačkoliv zrentgenovala pohledem každý kout a každé smítko na podlaze, nepodařilo se jí na nic přijít. Na jednu stranu to byla úleva, protože měla strach z pravdy, která by tu na ni mohla odněkud vyskočit, strach ze všech děsivých podrobností o konci jednoho člověka, bez kterého si teď připadala úplně ztracená. Na druhou stranu to ale potřebovala vědět. Jak jinak by měla potrestat vrahy?

Vyšla před dům, aby prozkoumala okolí, ale vypadalo to, že zločinci po sobě hezky zametli. Opřela se o dřevěnou stěnu domu a pak se pomalinku sunula dolů, až se ocitla vsedě na zemi. Lokty se zapřela o pokrčené nohy a rukama si vjela do vlasů. Sevřela je, jako by si je chtěla vytrhnout.

Připadala si jako šílenec, vlastně už sama sebe nepoznávala. Ačkoliv o ní lidé přestali tvrdit, že je nemocná, ona sama si jako nemocná pořád připadala. Kam se poděla někdejší Cornelie, ta krásná mladá žena, která měla dokonalý život? Ještě pořád nad tou otázkou nechápavě kroutila hlavou.

Stále dokola musela myslet na všechno, co se v posledním roce událo, a na všechny, kteří ji opustili nebo se k ní obrátili zády.

Když si po dlouhé chvíli uvědomila, že ještě pořád sedí na zemi a jen se lituje, propleskla si tváře, aby se vzpamatovala, a postavila se zpátky na nohy. I když se jí to příčilo, vešla ještě jednou do domu. Prvně byla rozrušená a mohla leccos přehlédnout. Chvíli nato se přesvědčila, že se ve svých domněnkách nemýlila. Pod jednou z převrácených židlí ležela účtenka z benzínové pumpy.

Ve Washingtonu už vozy se spalovacím motorem skoro neexistovaly, lidé používali vesměs jen elektromobily poháněné elektřinou z éterických věží. Když se však někdo potřeboval dostat za hranice města, dál do vnitrozemí, vypůjčil si raději staré dobré benzínové auto a k tomu si pořídil kanystr paliva. Účtenka byla datovaná ke dni, kdy člověk, po kterém pátrala, zmizel. Mohla z ní vyčíst i registrační značku vozidla. Zastrčila si ji do kapsy a s pocitem, že našla, co potřebovala, vyrazila ven ze dveří, pryč z místa, jež ji tak deprimovalo.

Rychlost, s jakou se pohybovala, se rovnala rychlosti myšlenek, které se jí honily hlavou. Myšlenek a vzpomínek. V tu chvíli, kdy uháněla zpátky k hlavnímu městu, se jí najednou před očima promítl její zásnubní večer.

Ani nevěděla proč, vzpomínky ji zkrátka přepadaly zničehonic, aniž by k nim vedlo nějaké pojítko. Možná jenom opět silně zatoužila být šťastná a bezstarostná, a proto jí ten večer vytanul na mysli. Významných událostí pak následovala ještě celá řada, ale tehdejší noc byla jedna z posledních, jež patřily k těm příjemným. Tehdy jí ke štěstí absolutně nic nechybělo.

Na okamžik měla pocit, jako by to bylo včera, a vzápětí se jí zdálo, že už od toho okamžiku uplynulo celé století.

Dříve

„Do hajzlu!“

„Já to slyšela,“ ozvalo se okamžitě.

Mladý muž obrátil oči v sloup a vyšel z šatny do ložnice, kde před zrcadlem u kosmetického stolku stála pohledná žena a nasazovala si náušnice.

„Utrhl se mi knoflíček,“ řekl na svou obhajobu a zvedl ruku, aby potvrdil pravdivost svých slov.

Cornelie na něj pohlédla s roztrpčením ve tváři. Budík na nočním stolku ukazoval za deset pět. V šest mají být v restauraci. Přešla k němu svižným krokem a zběžně si prohlédla rukáv košile, na jehož konci chyběla důležitá část zapínání. „Tak si vezmi jinou,“ mávla nad tím rukou.

„Ta modrá ještě není vypraná a pak už tu mám jen tu pruhovanou.“

„To myslíš tu fialovou s černými pruhy?“ Cornelie zkřivila ret. Ta se do společnosti v luxusní restauraci opravdu moc nehodila. Zakroutila rezignovaně hlavou. Milovala Gavona Baileyho, ale občas měla chuť vrazit mu výchovný pohlavek. Jeho nedostatky, co se módního vkusu týkalo, ji občas doháněly k šílenství. Svým postojem jasně říkal: „Co na tom, že jsem jedním z nejúspěšnějších baseballistů současnosti a vydělávám spousty peněz? Když nerad nosím košile, tak v nich prostě chodit nebudu a myslete si o mně, co chcete. Tohle jsem já.“

Ano, tohle byl celý Gavon, na vymóděného gentlemana si rozhodně hrál nerad.

„Nechápu, proč si sem nepřivezeš víc věcí, když teď většinu času trávíš v mém bytě,“ podotkla a vrátila se ke svému kosmetickému stolku. Chvíli přemýšlela, který parfém použít. Gavon k ní pomalým krokem přistoupil a objal ji zezadu kolem pasu.

„Nemá cenu stěhovat si sem nějaký věci. Jakmile se z tebe stane paní Baileyová, najdeme si nějaký jiný hnízdečko lásky, kde se usadíme,“ políbil ji zezadu na krk.

Cornelie se konečně usmála a otočila se čelem k němu. Položila svoje jemné dlaně na jeho širokou hruď. Pohlédla mu do tváře a jako už tolikrát předtím musela chvíli obdivovat jeho pohledný obličej a tmavě hnědé oči.

Snědá pleť skvěle kontrastovala s oslnivě bílými zuby, které spolu s jeho plnými rty vytvářely neodolatelný úsměv. Líbily se jí jeho černé vlnité vlasy, husté a pevné, které jen díky nejdražšímu kadeřníkovi ve městě (a možná i v zemi) držely poctivě svůj tvar. Políbila ho nevhodně dlouze.

Tu nevhodnost si uvědomila, když ucítila jeho pevný a naléhavý stisk kolem pasu.

„Už nemáme čas, Gavone,“ snažila se ho od sebe šetrně odstrčit.

„Budu rychlík,“ zaprosil.

„Taxi tady bude za deset minut a ty ani nevíš, co si vezmeš na sebe.“

Otráveně si odfrknul: „Vezmu si prostě nějaký tričko.“

„A ještě řekni, že si nasadíš baseballovou čepici,“ dobírala si ho.

„Kdyby záleželo jen na mně, tak klidně.“

Cornelie zavrtěla hlavou a sáhla po lahvičce parfému na svém nočním stolku.

„Ta tvoje trička s nápisem Washington válí! by se v restauraci, jako je Grenouille d’Or, moc hezky vyjímala.“

Gavon znovu převrátil oči v sloup, ale vzápětí se musel zasmát tomu, s jakým hezky francouzským přízvukem to vyslovila. Bylo to vtipné, protože šlo pravděpodobně o jediná tři slova, která z francouzštiny znala.

„Tvůj otec mě nepřestane probodávat tím svým podezíravým pohledem, ať už mám na sobě cokoliv,“ podotkl lehce podrážděným tónem.

„Má tě rád, jen se občas přehnaně chová jako…“ chvíli zapřemýšlela, než to dořekla, „jako otec.“

„Chodíme spolu už dva roky, ale mám dojem, že jsem si pořád nějak nezískal jeho důvěru. Myslí si, že tě neberu vážně.“

„Po dnešku ale změní názor,“ připomněla mu a povzbudivě se na něho usmála.

Stejně jako si Cornelie před chvílí prohlížela jeho, musel na ni pro změnu on chvíli spočinout zkoumavým pohledem. Věděl, že oni dva tvoří dokonalý pár. Oba byli úspěšní a v široké společnosti oblíbení. On, sportovec a hezoun, ona, jedna s nejhezčích a nejoslnivějších žen, ať už stála před televizními kamerami, nebo zrovna teď tady před ním v bleděmodrých přiléhavých šatech, s perfektně tvarovaným tělem, neodolatelně svůdná.

Vždycky vtipkoval, že kdyby na sebe navlékla pytel od brambor, nesmírně by to tomu pytli slušelo.

Cornelie se ještě naposledy prohlédla v zrcadle, překontrolovala svůj make-up a načechrala si vlasy. Měla je od přírody světlé a rovné, jen když bylo venku vlhko, mírně se jí zvlnily. Už od střední školy si nechávala stále stejný střih, délka po bradu a ofina ustřižená těsně nad obočím. Vlasy měla stejně husté jako Gavon, ale na rozdíl od těch jeho nebyly tak neposlušné a vždycky seděly tak, jak měly. Její tvář vynikala jemnými rysy. Byla o hlavu menší než Gavon a pro svou drobnou postavu vždycky působila křehce.

„Myslíš, že už mají nějaké tušení?“ zeptal se jí.

Cornelie pokrčila rameny a nasadila zamyšlený pohled: „Kolikrát jsme moje rodiče pozvali na večeři do luxusní restaurace?“

„Ani jednou.“

„Pak určitě musí něco tušit,“ vydedukovala chytře.

O čtvrt hodiny později seděli v taxíku a projížděli známými ulicemi, v obvyklých místech ucpanými, takže Cornelie byla ráda, že vyjeli s předstihem. Měla ještě chvíli čas se nad vším zamyslet. Gavon vedle ní byl očividně také ponořený do svých myšlenek. Věděla, že je nervózní.

Před jejím otcem se vždycky cítil trochu nesvůj, ačkoliv se snažil vypadat uvolněně. Možná se snažil až moc a její otec si to špatně vykládal. Měla pocit, že ho táta soudí příliš kriticky a má ho za frajírka, kterému se v životě zatím daří akorát odpalovat baseballové míčky.

„Kdyby aspoň dělal atletiku nebo něco, při čem se pořádně zapotí,“

říkával Martin Fetterly během těch prvních měsíců, kdy s Gavonem začala chodit, „trefit se pálkou do míče dokáže každý.“

Když mu začala oponovat faktem, že je jedním z nejlepších a nejrychlejších hráčů, což mu taky vydělávalo dost peněz, jenom povýšeně mávnul rukou. Začal ho brát na milost asi po roce a půl, když viděl, že je s ním jeho milovaná dcera opravdu šťastná. I tak si ale občas neodpustil nějakou poznámku typu: „Doufal jsem, že nám do rodiny přivedeš člověka, který rozumí řemeslu a bude schopný vést podnik.“

Cornelii tahle slova vždycky zamrzela. Věděla, že ji otec miluje nejvíc na světě, udělal by pro ni cokoliv, a proto mívala výčitky, že mu v podniku nepomáhala. Nešla studovat management na obchodní akademii, jak si to přál. Neměla na to buňky a vůbec ji to nebavilo. V tomhle ohledu byla bohužel zcela po své matce. Jí se líbil svět showbyznysu, milovala světla reflektorů a společnost slavných lidí. Už odmalička se ráda předváděla, a tak si taky v šestnácti prosadila (za neutuchajících matčiných přímluv) hereckou školu, kterou jí otec se skřípajícími zuby nakonec zaplatil. Později ovšem začal svým přátelům tvrdit, že zavřít ji do kanceláře by přece jen asi byla škoda.

Gavonův svět byl rovněž na míle vzdálený stavebnímu průmyslu, s čímž se ale nakonec Martin Fetterly smířil. Otázkou, komu předá rodinné žezlo, se zatím ještě nechtěl zabývat. Bylo mu šedesát a cítil se v těch nejlepších letech pro podnikání.

Bleděmodré taxi Chevro-Ford zastavilo před prosklenou budovou ve tvaru pravidelného krystalu. Gavon přiložil palec na čtečku, kterou mu řidič podal. Zatímco se načítaly potřebné údaje k transakci, Cornelie si vystoupila a jako pokaždé si chvíli prohlížela skleněnou stavbu restaurace Grenouille d’Or. Od té doby, kdy ji tady před sedmi lety postavili, ji musela obdivovat. Nic lepšího si pod slovem luxus neuměla představit. Ačkoliv s Gavonem oba vydělávali dost peněz, rozhodně by si nemohli dovolit chodit sem na jídlo často.

„Slečno Fetterlyová.“ Cornelie zaměřila svou pozornost na přibíhající ženu, která mohla být přibližně v jejím věku, ale to bylo asi tak jediné, co mohly mít společného. Žena byla vysoká a až nehezky hubená. Umaštěné vlasy měla stažené do ohonu a celkově vypadala jaksi neupraveně. Křiklavě rudou rtěnkou na jinak nenalíčeném obličeji svoji zanedbanou vizáž zaručeně nezachránila, jen zbytečně přitahovala pozornost k nevýrazné tváři.

„Slečno Fetterlyová,“ zopakovala žena ještě jednou udýchaně její jméno.

Cornelie se na ni jen mile usmála. Tušila, co bude následovat.

„Můžu se s vámi vyfotit?“ zeptala se a tvářila se přitom trochu provinile. „Doufám, že vás tím moc nezdržím.“

„Ale vůbec ne.“ Cornelie se obrátila na Gavona vystupujícího z taxíku:

„Miláčku, můžeš nás vyfotit tady se slečnou…“

„Říkejte mi Judy,“ doplnila ji žena, očividně celá vzrušením bez sebe, když zjistila, že kromě Cornelie vidí taky známého sportovce.

Gavon s už méně viditelným nadšením převzal ultratenký přístroj z řady Roll-P(hone), což byla skvělá třída mobilních telefonů, a zaměřil s ním obě ženy. Během chvilky se ukázal dokonalý trojrozměrný obrázek.

„Moc děkuju,“ Judy se na Gavona váhavě podívala, vypadalo to, že má ještě něco na srdci.

„Asi byste se ráda vyfotila i s panem Baileyem, že?“ vytušila Cornelie.

„Pokud by vám to tedy nevadilo,“ zatvářila se zase provinile.

Gavon objal ženu kolem ramen a zapózoval. Cornelie udělala ke spokojenosti všech další snímek, pak si s Gavonem vyslechli několik dalších díků, načež je Judy propustila. Krátké vyrušení oba přešli bez komentáře, na fanoušky už byli zvyklí. Gavon sice v poslední době tvrdil, že mu ta věčná pozornost okolí začíná jít na nervy, ale Cornelie byla přesvědčená, že to říká jen na oko. Nepochybovala, že si přízeň „obyčejných lidí“ užívá stejně jako ona. Pravda byla, že Gavon se hřál na výsluní celebrit déle než ona a všeobecně byl známější, ale i ona si svou cestičku pomalinku prošlapávala. Už skoro dva roky hrála v jednom z těch nekonečně dlouhých seriálů, kde ji nejprve obsadili do menší role, která neměla mít dlouhého trvání, jenže si u lidí získala velkou oblibu, a tak se z ní vlastně nakonec stala jedna z hlavních postav a obecenstvo ji začalo zbožňovat.

„Stihli jsme to docela dobře, máme ještě deset minut k dobru,“ oznámil jí Gavon, když procházeli vstupními dveřmi do restaurace.

„Oni už tam stejně budou, táta musí být vždycky všude první.“

Gavon to oznámení přešel mlčky a snažil se nedat na sobě znát počínající nelibost. Bohatě mu stačilo, že se s Corneliinými rodiči scházel jednou za tři týdny u nich doma na oběd. Dorothy měl rád, protože si byla se svou dcerou neuvěřitelně podobná, jak vzhledem, tak povahou. Martin naopak neustále působil ostražitě, jako by čekal, kdy Gavon udělá nějakou chybu.

Je pravda, že se jeho přístup během času měnil a na představu, že by se měl slavný baseballista stát oficiálním členem rodiny, si očividně zvyknul, ale přesto mezi nimi pořád vládlo určité napětí. Oba dva si jen stěží dokázali představit, že si spolu zajdou jen tak poklábosit do hospody.

Cornelie nahlásila svoje jméno pohledné brunetce u pultu, která měla na starosti rezervace stolů. Ani se představovat nemusela, protože se žena rozzářila hned, jak ji spatřila. Bezpochyby byla skalní fanynkou seriálu Hotel na předměstí.

„Vaši hosté už na vás čekají u stolu, slečno Fetterlyová,“ oznámila jim brunetka.

„Co jsem říkala,“ utrousila Cornelie směrem ke Gavonovi.

Číšník, který se v momentě objevil, je zdvořile požádal, aby ho následovali. Už z dálky viděli, jak na ně její matka mává. Otec vedle ní seděl s vážnou tváří, a ani když je uviděl přicházet, jeho pohled příliš nezjihl.

Cornelii napadlo, že možná bude mít nějaké problémy v práci.

„Tak vy už jste tady,“ tvářila se, jako by ji to opravdu překvapovalo.

„Vždyť znáš svého otce.“ Dorothy se postavila, aby dceru políbila.

„Ahoj Dorothy,“ pozdravil ji Gavon přátelsky a vysloužil si tím taky jeden polibek na tvář, „Martine,“ podal svému budoucímu tchánovi ruku.

Ten se taky konečně odhodlal vstát, potřásl si s ním pravicí a nakonec se nechal obejmout svou dcerou. Pořád ještě se tvářil nepřístupně, ale když na Gavona znovu promluvil, byl v jeho hlase slyšet náznak pobavení: „Máš pěknou košili.“

Gavon na to reagoval pokusem o úsměv.

Cornelie předstírala, že tu poznámku neslyšela. Fialová košile s černými pruhy do modrého obleku. Co se dá na takovou katastrofu říct, raději se chovat, jako by neexistovala.

„Moc ti to sluší, miláčku,“ zašvitořila Dorothy směrem ke své dceři.

„Děkuju, mami, tobě taky.“

Všichni se usadili na svá místa a převzali od číšníka jídelní lístky.

„Pro večeři jste vybrali opravdu hezké místo.“ Martin se tvářil, jako by mu vůbec nedocházel účel jejich setkání. „Rád bych věděl, čím jsme si tohle pozvání zasloužili.“

Jeho manželka do něj dloubla loktem: „Nepředbíhej, drahý.“

Bylo na ní vidět, že si chce tenhle večer užít. Dorothy celá jen zářila.

Kdo ji znal, věděl, jak ráda chodí do společnosti, a tím víc, jednalo-li se o společnost buďto jejích nejbližších, nebo někoho populárního. V tomhle případě šlo o obojí. Nedokázala skrýt vzrušení.

Gavon urputně studoval menu a předstíral, že hovoru nevěnuje velkou pozornost.

„Pro začátek nám povězte, co je u vás nového?“ rozhodla se Cornelie ještě chvíli zkoušet jejich trpělivost.

Dorothy mávla rukou: „Nic, drahoušku. Podařilo se mi prodat ten dům na jihu, ale jinak se toho moc neděje. Tvůj otec je zahrabaný v práci a nemá na mě moc času,“ mrkla na něho vyčítavě.

Zareagoval na to povzdechem a zamával na číšníka. Napadlo ho, že by mohl objednat láhev vína.

„Doporučil bych vám dát si jako předkrm ústřice,“ ozval se Gavon.

„Opravdu?“ Dorothy mu věnovala zaujatý pohled. „Ten včerejší zápas se tvému týmu povedl, že ano?“

„Neříkej mi, že ses dívala,“ usmál se tentokrát upřímně.

„Samozřejmě, drahý. Moc dobře víš, že mě baseball moc nebere, ale když hrajete vy, nenechám si to ujít.“

„Jsi úžasná,“ složil jí poklonu.

Martin mezitím objednal svoje oblíbené bílé víno, aniž by se s ostatními poradil.

„Myslel jsem, že objednáme šampaňské,“ uvědomil si náhle Gavon, když už byl číšník pryč.

„To je jedno,“ mávla Cornelie rukou, „táta šampaňské nepije.“

„Ale já ano,“ vložila se do toho Dorothy.

„Objednám tedy ještě tři skleničky,“ prohlásil Gavon, aniž by věnoval pozornost tomu, jak Martinovi cuklo v koutku.

„Vypadáš nějak ustaraně, tati,“ Cornelie si nemohla nevšimnout, že je otec vyvedený z míry víc než obvykle. Doufala, že to není kvůli Gavonovi, ale než stačil něco říct, ozvala se opět jeho manželka: „Tvůj otec má špatnou náladu celý den. Opět se pohádal s Benjaminem.“

„Co zase provedl?“ zeptala se a Gavon konečně taky odlepil zrak od jídelního lístku.

„Nemá cenu se o tom vůbec bavit,“ zabručel Martin, „je to prostě namyšlenej idiot.“

Cornelie se výjimečně rozhodla ho nenapomínat, jak to obvykle dělávala, když začínal být prostořeký, a obrátila se s otázkou na matku: „Takže zase nějaké problémy ve firmě?“

„Stalo se jen to,“ pokračoval Martin, „že se ten pitomec nepoučil a i nadále přijímá zakázky bez mého vědomí, aniž bych to já schválil.“

Gavon se v duchu zasmál důrazu, jaký kladl na slovíčko já. Bylo pro něho typické považovat se za všemohoucího, vševědoucího a taky vše schvalujícího. Musel však uznat, že co se týče firmy, hlavní slovo opravdu mít musí, vždyť byl ředitelem podniku a majitelem většinové části.

Cornelie chtěla otce povzbudit, ale příliš do celé situace neviděla, věděla jen, že mezi ním a jejím bratrancem Benjaminem neustále dochází k nějakým rozepřím.

„Ten kluk bohužel po mém bratrovi nezdědil vůbec nic, naopak od své matky přebral veškerou její domýšlivost.“

Cornelie si v tu chvíli vybavila tvář tety Diany vybarvenou jako omalovánky. Tetička vždycky mluvila velmi sladce a tvářila se přitom hrozně kysele. V pozdějším věku Cornelie začala uvažovat, co na ní strýček Phillip viděl, že si ji vzal. Strýce Phillipa měla ráda a opravdu ji zasáhlo, když před dvěma lety tak náhle zemřel. Mozková mrtvice. Dvaapadesát let. A Corneliin otec tím přišel ve firmě o svou pravou ruku. Phillipovi, jenž měl ve společnosti na starost jednání s klienty a uzavírání obchodů, Martin nikdy nemusel koukat pod ruku, ve všem mu naprosto důvěřoval.

Jenže když zemřel, nastoupil na jeho místo Benjamin, který právě dokončoval školu a cítil se být se vším dostatečně obeznámený, aby mohl začít pracovat.

„Co je špatného na té zakázce, kterou přijal?“ zeptala se Cornelie, aby otcově vzteku lépe porozuměla.

„Nebylo by na ní špatného nic, kdybychom dva týdny předtím neuzavřeli smlouvu s dalšími dvěma klienty, o kterých víme, že na nás budou tlačit. Nemáme šanci dokončit všechno v termínu, na kterém se s nimi dohodnul. A nakonec mi ještě sdělí, že je to moje chyba, když nestíháme.

Zasranej, rozmazlenej fracek!“

„Tati,“ Cornelie tentokrát nasadila svůj obvyklý vyčítavý pohled. Nadávky zkrátka neměla v oblibě.

Martin si povzdychl a netrpělivě se ohlédnul po číšníkovi, protože už měl chuť se něčeho napít.

„Vůbec se mi Benjaminovo chování nelíbí. Všichni dobře víte, že jsem stál u zrodu naší firmy, pomáhal jsem otci, jak se dalo, když ji zakládal. Phillip tehdy ještě chodil na základní školu. Vložil jsem do podniku všechny svoje naspořené peníze. Já většinu firmy nezdědil, ale vybudoval, jenomže mi připadá, jako by si to Benjamin vůbec neuvědomoval. Jedná, jako bychom byli rovnocenní společníci, někdy dokonce jako bych mu dlužil ještě něco navíc. Ohání se tím, co všechno pro nás Phillip ve firmě udělal. Nechci tvrdit, že to není pravda, můj bratr nám opravdu mockrát pomohl v nelehkých situacích při jednání s klienty, ale byla to jeho práce. Neznamená to, že bych měl na Benjamina převádět ještě nějaké svoje podíly ze zisku. Obecně vzato, Benjamin ve firmě jenom způsobuje zmatek, nespolupracuje se mnou a Jacobym, myslí si, že všemu rozumí nejlíp, a rozčiluje se, když ho neposlouchám. Kdyby opravdu dělal to, co má, a táhl s námi za jeden provaz, bylo by všechno jiné.

Byl bych býval ochotný přenechat mu jistý podíl společnosti, ale on si to nezaslouží.“

Všichni u stolu se na chvíli odmlčeli a Cornelie zalitovala, že nezměnila téma hned na začátku. Tenhle večer si rozhodně nechtěla nechat pokazit.

„Pamatuj, že máš Jacobyho a že na něho se můžeš vždycky spolehnout,“ Dorothy se snažila rychle najít něco pozitivního, aby zachránila manželovu upadající náladu. Jacoby byl jeho nejschopnější zaměstnanec, který v podniku pracoval nejdéle ze všech a Martin ho po smrti bratra považoval za svou pravou ruku.

„Chvála bohu,“ pronesl s mírnou úlevou, „kdyby se mi někdy něco stalo, získá veškeré moje pravomoci. Byl by schopný vést firmu dál, aniž byste se vy dvě musely o něco starat. Mám v něho plnou důvěru.“

„Raději už změňme téma, o těchto věcech se teď opravdu nechci bavit.“ Cornelie se přestala mračit a místo toho věnovala nápadný pohled Gavonovi.

„Ano, mluvme o něčem jiném,“ Dorothy zaplálo v očích a podívala se na svou dceru s velkým očekáváním. Ta se potutelně usmála a pohlédla na muže, který konečně odložil jídelní lístek.

„Máte vybráno?“ zeptal se číšník, jenž přispěchal k jejich stolu. Cornelii neuniklo, že se u toho tváří hrozně snobsky.

„Dejte nám ještě chvilku,“ poprosila ho a on bez mrknutí oka zase odkráčel.

„Zapomněl jsem na to šampaňské,“ Gavon sevřel ruku v pěst a jen mírně bouchnul do stolu.

„To nevadí, připijeme si vínem,“ Cornelie se zazubila, přimknula se k jeho paži a bez velkého napínání pokračovala: „Maminko, tatínku, jak už asi tušíte, Gavon mně před několika dny požádal o ruku, takže se brzy budeme brát.“

„Děti moje!“ vykřikla dojatě Dorothy a vypadalo to, že se skutečně rozpláče.

„Tak nakonec to s tebou přece jen myslí vážně,“ nenechal si Martin ujít uštěpačnou poznámku, ale snad poprvé za ty dva roky, co se znali, přitom na Gavona přátelsky mrknul. Jako by celou dobu čekal jen na tento okamžik. Zasnoubením s jeho dcerou měla být nejspíš prolomena ta kletba upjatosti a podezřívání.

„Tak ukaž!“ Dorothy natahovala ruku ke své dceři, aby si konečně prohlédla její zásnubní prsten. Samozřejmě zlatý a samozřejmě s briliantem.

„Hezký kousek,“ poznamenal Martin.

„Je nádherný, zlatíčko, moc vám přeju, abyste byli šťastní,“ Dorothy začala štrachat ve svém malém psaníčku, načež vytáhla papírový kapesníček a osušila si koutky očí.

Gavon pozvednul svoji skleničku: „Chtěl bych si s vámi při této příležitosti připít na společný život, který mě a Cornelii čeká, a zároveň vám tady chci slíbit, že se budu snažit, jak jen budu moct, abych udělal vaši dceru nejšťastnější ženou pod sluncem.“

„Na to si rád připiju a budu to zároveň brát jako závazný slib,“ odvětil Martin a působil u toho opět přehnaně vážně.

„Ale tati,“ zasmála se Cornelie a pozvedla svoji skleničku.

„Na vás dva a na lásku,“ pronesla Dorothy rozechvěle.

Cornelie se podívala na muže po svém boku a zopakovala matčina slova: „Na nás dva.“

O dvě hodiny později se Cornelie a Gavon vraceli zpátky do jejího bytu v Pine Street. Chtěli si udělat procházku, a tak se rozhodli jít kus cesty pešky. Loudali se pomalým krokem a ani jim nevadilo, že říjen už začíná být chladný. Datum svatby stanovili na březen, první jarní den následujícího roku, a Cornelie tušila, že čas bude utíkat rychle a že s přípravami se musí začít co nejdřív.

„Tvoje máma měla opravdu radost,“ promluvil po chvíli zamyšleného ticha.

„Táta taky,“ ubezpečila ho.

„Je pravda, že po té druhé sklence vína byl samý vtípek a kupodivu z toho nečišela žádná ironie.“

„Říkala jsem ti, že tě má rád, jen potřeboval čas. Má trochu složitější povahu.“

Na to jí Gavon nic neodpověděl. Nejspíš měla pravdu, koneckonců byl to její otec a ona ho znala mnohem lépe než on.

„Ty jeho potíže s Benjaminem mi trochu dělají starosti. Od té doby, co strýc Phillip zemřel, je pořád takový zachmuřený.“

„Byl to jeho bratr,“ uvažoval Gavon logicky, „ztratil nejenom parťáka ve firmě, ale zároveň člena rodiny.“

„To ano,“ souhlasila, „strýček byl dobrý člověk, ačkoliv se pořád za něčím honil a táta mu vyčítal, že zanedbává rodinu. Zvlášť když viděl, co z Benjiho vyrůstá.

„Je pravda, že mi tvůj bratranec taky dvakrát nesedí,“ připustil Gavon.

Cornelie si povzdychla. Od strýčkova pohřbu se s tetou Dianou a Benjaminem viděla jen párkrát. To, co pojilo obě rodiny dohromady, to pouto mezi dvěma bratry, zaniklo. Nebýt podniku, určitě by se vazby mezi nimi přerušily nadobro. Martin by byl koneckonců rád, kdyby se synovce zbavil. Chtěl od něho dokonce odkoupit zbylou část podniku, kterou Benjamin po otci zdědil, ale ten o tom nechtěl ani slyšet. Právě naopak. Dychtil po nějaké moci. Toužil vládnout, poroučet, hrát si na velkého šéfa. Měl ale smůlu, protože většinový podíl na firmě vlastnil jeho strýc, a tak se Benjamin prozatím spokojil s úlohou, již před ním zastával jeho otec.

„Benji je až nezdravě ambiciózní,“ připustila Cornelie, „na škole měl nejlepší výsledky, přitom zpočátku to vůbec nevypadalo, že by se o stavební firmu nějak zajímal. To až poslední rok na výšce ho něco posedlo.

Myslím, že si ho vzala do parády teta Diana a začala mu mydlit mozek.

Ona mimochodem taky strašně ráda lidem velí.“

Gavon se pousmál, ale po chvilce raději změnil téma: „Už jsem mluvil s Jane. Řekl jsem jí, že bychom ji v sobotu rádi pozvali na oběd, ale víš, jaká je. Pravý opak tvé mámy. Málokdy se odhodlá vytáhnout paty z domu, takže mě přesvědčila, abychom k ní přijeli. Koupila si prý nějakou novou kuchařskou knihu plnou moderních receptů a chce nám z ní něco uvařit.“

„To mi nevadí, byla jsem sice předběžně domluvená s Evelyn, ale můžu to přehodit třeba na pátek.“

Evelyn byla její nejlepší přítelkyně. Poznaly se během natáčení jedné reklamy a od té doby se scházely pravidelně. Pracovala jako filmová agentka a mezi její klienty patřily známé osobnosti.

„Pátek jsme přece chtěli strávit spolu,“ Gavon se zatvářil dotčeně.

„Vždyť jsi tvrdil, že se chceš zastavit u Tima na jeho narozeninovou oslavu.“

„Myslel jsem, že ho jenom pozdravíme, dáme si jeden drink a zase půjdeme.“

„Stejně to bude spíš pánská jízda,“ Cornelie z toho nápadu moc nad-šená nebyla, „klidně si tam zajdi a já se domluvím s Evelyn. Chvíli někde posedíme a pak bych tě mohla vyzvednout.“

Pokrčil rameny: „Jak si přejete, budoucí paní Baileyová.“

Zasmála se a po chvíli stočila hovor zpátky na jeho matku: „Už jsi Jane oznámil, že se mě chystáš požádat o ruku?“

„Naznačil jsem, že se chystám, ale neřekl jsem jí, že už jsem to udělal.“

Gavonova matka bydlela v Rockwille, okrajové části Washingtonu, v malém jednopodlažním domku, kde svého syna taky vychovávala. Gavon ji oslovoval jménem, ne z vlastního popudu, ale protože k tomu byl odmalička vedený. Jane nebyla jeho biologická matka, spolu se svým mužem ho adoptovali, když mu bylo pět let. Gavon si na počáteční léta svého života moc nevzpomínal. Matně si pamatoval svou skutečnou babičku, která však brzy zemřela. Vlastní rodiče o malého chlapce nejevili zájem, a tak na nějaký čas skončil v dětském domově, než ho adoptovali Jane s Benem. Když bylo Gavonovi čtrnáct, zemřel Ben na rakovinu, Jane zůstala sama a nikoho si už nenašla. Poctivě střežila vzpomínky na milovaného muže a díky nim žila vcelku spokojený život.

„Rozhodla se znovu pro adopci,“ prohlásil znenadání Gavon po chvilce ticha.

„Cože?“ Cornelie byla myšlenkami zase někde jinde, takže hned nepochopila, o čem mluví.

„Jane se rozhodla adoptovat malou holku.“

„Proč jsi mi o tom nic neřekl? Kdy se tak rozhodla?“

„Už dřív se mi o tom párkrát zmínila, ale nevěnoval jsem tomu velkou pozornost. Myslel jsem, že jen tak žvaní. Chápal jsem to jako narážky na její osamělost. Domníval jsem se, že mi tím chce naznačit, abych ji častěji navštěvoval. Ale dnes mi poslala její fotku.“

„Opravdu?“ Cornelie vypadala překvapeně.

„Jmenuje se Tess. Je jí devět.“

Cornelie po něm střelila předvídavým pohledem. „Tobě to vadí?“

„Nevadí, jenom jsem nečekal, že to myslí vážně.“

Předstírala, že mu to věří, a přitiskla se k němu: „Takže budeš mít sestřičku. A já budu mít švagrovou.“

Přinutil se usmát, ačkoliv mu to moc zábavné nepřišlo.

„Zbytek cesty už se svezeme, začíná mi být zima,“ pronesla a mávla na taxi, které se k nim blížilo. Jen co se usadili do vyhřátého vozu, pocítila mírnou únavu. Řidič měl zapnuté rádio, odkud se ozývaly zprávy. V posledních dnech se opakovaně řešila jediná věc, a i když Cornelie neměla chuť tyhle věci znovu poslouchat, nedalo se tomu nevěnovat pozornost.

Hlasatel hovořil věcně: „Od minulého týdne se začaly objevovat zatím nepodložené informace o přísně utajovaném vládním výzkumu. Nejmenovaný zdroj prohlásil, že ve výzkumném areálu Fort Detrick dochází k testování uměle vytvořeného viru, který by měl podle dostupných informací sloužit jako biologická zbraň. Ředitelství této oblasti tvrzení popírá.

Stejně se k podobným informacím staví ministerstvo obrany a zdravotnictví. Prezident Dauberman ujišťuje obyvatele Integrované Ameriky, že informace jsou spekulativní…“

„Nevěřím jim ani slovo,“ Gavonův podrážděný hlas vyrušil Cornelii ze soustředění.

„Ty si myslíš, že by se k tomu vláda znovu odhodlala?“ zeptala se pochybovačným tónem. „Po těch hrůzách, které se už jednou staly? Vždyť od války uplynulo skoro sedmdesát let a lidstvo se z ní ještě pořád nevzpamatovalo.“

„Lidi jsou nepoučitelní a každá země se vždycky bude snažit mít svoje trumfy v rukávu. Kdyby ti někdo nabídnul zbraň, která by tě přede všemi ochránila a se kterou bys mohla vládnout, neříkej, že bys ji nepřijala.“

„Já jsem odpůrce všech zbraní,“ odpověděla rozhodně.

„Neříkám, že bys ji musela použít. Ale byla bys ráda jen za to, že ji máš někde dobře ukrytou. Jen pro případ.“

Cornelie zakroutila hlavou. Nechtěla se na tohle téma bavit a už vůbec ne se dohadovat. Byla zapřisáhlým pacifistou a na rozdíl od Gavona věřila, že se lidstvo poučilo. Podívala se oknem ven. Zrovna míjeli jednu z éterických věží, ze kterých občas vyšlehl malý blesk. Tahle věž podle ní představovala jeden z důkazů, že lidé se v současné době snaží navzájem si pomáhat. Podlouhlá stavba zakončená na vrcholu zvláštní kopulí produkovala energii, která vytvářela elektřinu a vysílala ji volně do okolí. Byl to úžasný objev na vědeckém poli a dosud se tímto vynálezem mohl pyšnit jen Washington, protože právě tady první věž před třiceti lety vznikla. Patent a celé know-how vlastnila jediná energetická firma sídlící v hlavním městě Integrované Ameriky. Celý projekt se dlouho vyvíjel a v závěru byl natolik prolidský, že dovoloval obyvatelům Washingtonu čerpat elektřinu z ovzduší zcela bezplatně, když se nepočítala ta směšná daň, kterou byl každý občan povinný jednou ročně zaplatit.

Cornelie si byla jistá, že lidé už spolu nechtějí bojovat. Poslední válka, které se od jejího skončení začalo říkat Velká patogenní a v níž sehrály hlavní roli biologické zbraně, smetla světovou populaci v takovém měřítku, že ti, co ji přežili, museli pochopit důležitost lidského života. Nebo byla v tomhle ohledu tak naivní? Mohla by se ta strašná chyba opakovat znovu?

Vždyť tehdy zahynulo sedmdesát procent populace na Zemi! Především Severní Amerika, Evropa i Asie se během jednoho roku téměř úplně vylidnily. Bakterie z rozkládajících se těl, jež se nestíhala rychle pohřbívat, zahubily další statisíce lidí. Následoval chaos, anarchie, občanské války a další mrtví. V roce 2070 zůstaly z deseti miliard lidí stěží dvě. Na území bývalých Spojených států přežilo pouhých šest milionů obyvatel.

Vzpomněla si na svoji učitelku dějepisu na základní škole, která zrudla rozhořčením pokaždé, když mluvila o nejhorší etapě lidských dějin. První a druhá světová válka upadaly ve srovnání s tou třetí v zapomnění.

„Hitler byl blázen, když se rozhodl vyhladit Židovskou rasu,“ poučovala horlivě svoje žáky, „ale co je to za šílence, který si usmyslí vyhladit celé lidstvo? Čínský diktátor Cheng Hu se stal největším masovým vrahem, jaký kdy žil. Nebyl sice jediným, kdo biologickou zbraň použil, rozhodně byl ale člověkem, který porušil všechny úmluvy a tuhle sice krátkou, ale o to drtivější válku započal. Celý svět se ve vývoji na dlouhá desetiletí zastavil a s velkými obtížemi pomalu nabíral druhý dech. Trvalo několik let, než se křivka na grafu porodnosti začala opět pohybovat směrem vzhůru.

Spojené státy zanikly a větší část populace se koncentrovala na východním pobřeží, do velkých měst jakými byly Washington, New York a Filadelfie. Tři aglomerace, každá na území jiného zaniklého státu, zůstávaly sjednocené pod novým názvem Integrovaná východní Amerika. Činnorodost těch, co přežili válku, byla nevídaně velká. Potřeba znovu budovat a touha rozvíjet se – to bylo to hlavní, co si v sobě člověk nesl. A dařilo se.

Na západě se zformovalo mnohem menší uskupení Americké západní aliance, které si svou jednotnost a prosperitu budovalo pomaleji, ale se stejným odhodláním. Oba spolky na sobě nijak vzájemně nezávisely ani se příliš nesnažily spolupracovat, každý z nich se staral především sám o sebe. A pak tu bylo ještě rozsáhlé, téměř pusté vnitrozemí s tisícovkami opuštěných měst, která nepřestávala chátrat a rozpadat se – pozůstatky a připomínky minulých a hořkých časů.

V poslední době se ale Washingtonem začínal nenápadně plížit strach.

Obyvatelé města byli na jednu stranu pyšní na to, že žijí v nejpokrokovějším společenství na západní straně polokoule, ale mnozí začínali vnímat pokrok jako opětovnou hrozbu.

„Kdyby mi někdo dal do ruky zbraň,“ řekla Cornelie po krátké úvaze,

„zakopala bych ji sto metrů pod zem a v životě bych po ní znovu nesáhla.“

Gavon si v duchu představil svoji snoubenku s brokovnicí v ruce a musel se hlasitě zasmát. Cornelie se na něho nechápavě podívala. V tomhle s ní musel souhlasit, ona opravdu nebyla typ nelítostné bojovnice.

2.

Současnost

Slunce už zapadlo a ona ležela natažená na své posteli v příšeří pokoje a hypnotizovala bílý strop nad hlavou. Věděla, že musí vstát. Slíbila matce, že sejde dolů do kuchyně a dá si s ní šálek čaje. Nechtěla jí působit starosti, ale co mohla dělat? Co se od ní vlastně teď očekávalo? Že se zase začne objevovat v záři reflektorů a bude se na všechny bezstarostně usmívat? Teď ale nebude publikum oslňovat svojí krásou. Ne, teď má jiné přednosti, které jsou daleko zajímavější a které jí byl podle jejího mínění čert dlužen.

Už to neudělala několik dní, ale v tu chvíli cítila potřebu jít a podívat se na sebe do zrcadla. Musela se znovu přesvědčit, že to, co se jí stalo, není sen, ale realita. Jenomže než se vůbec odhodlala vstát z postele, uslyšela matčino volání: „Cornelie, ten čaj ti vystydne.“

Z plic jí unikl krátký povzdech. Nevěděla, co je lepší, jestli si znechuceně prohlížet svůj obličej v zrcadle, nebo se nutit do bezstarostného hovoru se svou matkou. Ne, že by s ní nerada trávila čas, mnohdy ji skutečně potřebovala mít u sebe, jako když ještě byla malou holkou, ale od určité chvíle pro ni bylo těžké svěřovat se jí se svým trápením. V první řadě ji nechtěla zneklidňovat, a krom toho se v ní hromadily pocity, kterým by Dorothy Fetterlyová nerozuměla, dokonce by je odsuzovala a v tom nejhorším případě by se za svou dceru taky styděla. Poprvé v životě.

Cornelie si na chvilku představila, jak by se asi máma tvářila, kdyby se dozvěděla, na co pomýšlí.

Chci najít ty lidi, mami, přeju si odplatu. Ublížili tomu, koho jsem milovala, a já je toužím vidět umírat na vlastní oči. Chci je zabít.

Promnula si obličej a snažila se svou představu zase rychle vytěsnit z mysli. Jenomže tyhle myšlenky se k ní pořád vracely zpátky. Dřívější Cornelie by se nad tou současnou zhrozila stejně, jako by se zhrozila její matka. Ten virus, který změnil její podobu, musel změnit i její uvažování.

Ale kdo ví? Nikdy dřív se jí nic špatného nedělo, a proto ani nemusela takovým způsobem uvažovat.

Konečně se odhodlala zvednout se z postele a vyjít ze svého šerého pokoje dolů do přízemí, kde bylo plno světla, linula se odtud vůně ovocného čaje a sladkého pečiva a z rádia se ozýval jeden z posledních hudebních hitů. Jako by se najednou ocitla v jiném světě. Cornelii v tu chvíli napadla otázka, kterou potřebovala matce položit.

Dorothy právě vytahovala z trouby druhou várku skořicových sušenek. Začínala se smiřovat s tím, že se Cornelii svým kulinářským uměním už nezavděčí, ale i tak se nepřestávala snažit. Když zahlédla svou dceru vcházet do kuchyně, starostlivě se na ni usmála.

„Hezky to tu voní,“ Cornelie se snažila matku potěšit.

„Tenhle recept byl v novinách, tak jsem si řekla, že to zkusím.“ Sesypala první vychladlou várku na kulatý tác a položila ho na stůl před Cornelii.

„Vždycky jsi měla ráda sladké.“

„To ano,“ přikývla a vzala si jednu sušenku, na kterou neměla vůbec chuť. Přinutila se kousnout si, a ačkoliv chutnala skvěle, po další už nesáhla. Neměla potřebu doplňovat energii. Pokud si její tělo řeklo, najedla se, ale mlsný jazyk ji podle všeho nadobro opustil.

Když s přemáháním dožvýkala a spolkla poslední sousto, zahleděla se na svou matku, která si k ní přisedla se svým šálkem čaje.

„Jak je možné, že ses s tátovou smrtí vyrovnala tak rychle, mami?“ zeptala se na to, co ji chvíli předtím napadlo. Dorothy pochopila, že ji dcera vlastně žádá o radu, jak se vyrovnat se svou vlastní ztrátou.

„Nevyrovnala jsem se s jeho smrtí,“ odpověděla popravdě Dorothy,

„a nemyslím si, že se s ní někdy zcela vyrovnám, ale člověk se musí naučit žít s tím, co se stalo, a uchovávat si hezké vzpomínky.“

„Tohle ti k životu stačí? Žít ze vzpomínek?“ odmítavě se zamračila.

„Ty máš tu výhodu, že jsi mladá. Čeká tě v životě ještě hodně pěkných věcí, tím jsem si jistá.“

Jenomže matčin povzbudivý úsměv Cornelii nijak neuklidnil.

„Neměla jsi občas pocit, že tě něco uvnitř sžírá a že by se ti ulevilo, kdybys mohla vzít spravedlnost do vlastních rukou? Kdyby ses mohla pomstít?“

Dorothy přimhouřila oči, jako by už tušila, kam tím vším míří.

„Odplata nikoho z těch zločinců neminula, o to ses přece sama postarala.“

„Měla jsem jim udělat to samé, co oni provedli tátovi.“

„Cornelie,“ matčin hlas zvážněl. Důraz, s jakým vyslovila jméno své dcery, dokazoval, že se jí její postoj ani trochu nelíbí. Cornelii to bylo hned jasné, nemělo vůbec cenu se s matkou na to téma bavit.

„Neživ v sobě tu zlobu,“ natáhla se a stiskla dceřinu ruku, „k ničemu to není. Musíš se přes to přenést. Máš teď jiné poslání.“

„Co tím myslíš?“ stáhla svou ruku z matčina dosahu a nepřestávala se mračit.

„Jsi výjimečná, Cornelie, máš tolik možností něco dokázat.“

„Nic z toho jsem nechtěla,“ odvětila a zatvářila se tak zoufale, že nebylo pochyb o tom, jak je nešťastná. Dorothy z toho zabolelo u srdce. Už nevěděla, jak svojí holčičce pomoct. Během krátké chvíle toho prožila až moc a většina z těch událostí nebyla dobrá.

„Podívej se na tohle,“ snažila se změnit téma a sáhla po výtisku svého oblíbeného bulvárního časopisu, „píšou, že ty řeči kolem Gavonovy svatby nebyly pravdivé. K žádným zásnubám vůbec nedošlo.“

„Proč mi to říkáš, mami?“ Cornelie netečně zakroutila hlavou.

„Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

„Nezajímá mě to.“

„Já si myslím, že mu na tobě pořád záleží.“

„Ale no tak, mami,“ odsunula židli a vstala od stolu, „tohle je přece už uzavřená kapitola. Nechápu, že ti to ještě nedošlo.“

„Jenom chci, abys byla zase šťastná.“

Cornelie se na matku podívala teď už opravdu rozzlobeně: „Šťastná a s ním? Po tom všem?“

Chvíli sledovaly jedna druhou a zjišťovaly, že jim dochází řeč. Přestávaly si rozumět, ale Cornelie věděla, že se za to na ni nemůže zlobit. Byla jediným člověkem, o kterém věděla, že by ji nikdy nezradil. V tu chvíli se jí před očima míhaly tváře těch, kteří se k ní otočili zády, když je nejvíc potřebovala…

Dříve

Ležela na nemocničním lůžku s obvazem omotaným kolem hlavy. Mladá žena ji držela za ruku a v jejích očích se zračila starost.

„Kdybych to nepřežila,“ promluvila slabým hlasem, načež ji žena chtěla přerušit, ale Cornelie jí to nedovolila a pokračovala, „kdybych tu operaci nepřežila, pověz mé sestře, že jsem jí odpustila.“

„Tomu nerozumím,“ odpověděla žena a snažila se zadržovat pláč.

„Odpustila jsem jí, že přede mnou tajila pravdu.“

Na ženině tváři se objevil zmatek: „Jakou pravdu?“

„Já už totiž vím, kdo je otcem jejího dítěte.“

Oči mladé ženy se rozevřely dokořán. Bolest na okamžik vystřídalo obrovské překvapení. Ten dlouhý, napínavý moment trval až do chvíle, než se ozvalo: „Stop! Dobrý, to byla poslední scéna. Pro dnešek to balíme.“

Cornelie se vyšvihla z lůžka a pospíchala do maskérny. Bylo už dost pozdě a ona byla domluvená s Evelyn, že se setkají v Café Laurent nedaleko natáčecího studia. Její kamarádka si tam domluvila krátkou pracovní schůzku.

Maskérka Marcy jí pomalu odmotávala obvaz z hlavy a všimla si, jak je Cornelie netrpělivá. „Copak, Nel, ty máš dnes zase na spěch?“ zeptala se jí.

„Domluvily jsme se s Evelyn, že se sejdeme.“

„Aha, já myslela, že na tebe čeká tvůj okouzlující princ,“ zašvitořila pobaveně.

Cornelie se jen usmála a chvíli prohledávala svoji kabelku. Vytáhla mobil, aby zkontrolovala nepřijaté zprávy. Od kamarádky nepřišlo nic, ale všimla si, že se jí několikrát snažil dovolat Gavon. Vyťukala na displeji několik slov: Teď jsem skončila. Dorazím do půl hodiny. Vyhledala Evelynino číslo a zprávu odeslala. Hned poté zavolala Gavonovi.

„Ahoj, tak už jsi skončila?“ ozval se po chvilce vyzvánění jeho hlas.

„Jo, za pár minut vyjíždím. Ty už jsi u Tima?“

„Teď jsem sednul do taxíku. Silnice je zase ucpaná, takže chvilku potrvá, než se tam dostaneme. V kolik máš v plánu se pro mě zastavit?“

Podívala se na kulaté hodiny na stěně. Ukazovaly pár minut po šesté.

„Kolem půl desáté bych tam mohla být. Možná i dřív.“

„Dobře, budu tě čekat, krásko.“

Usmála se do sluchátka, rozloučila se a ukončila hovor. Marcy ji během odličování sledovala s potutelným úsměvem jako nějaký spiklenec.

Cornelie srolovala displej do pouzdra a zastrčila jej zpátky do malé kapsičky v kabelce. O chvíli později už seděla ve svém malém E-Dodge Mini. Bylo už hodně ojeté, ale jí prozatím plně vyhovovalo. Pomalým tempem projížděla ulicí, než se dostala k nedaleké kavárně Laurent. Když tam dorazila, zahlédla Evelyn sedět u stolu s jednou z jejích klientek. Rozhodla se, že je nebude vyrušovat, a posadila se k baru. Poprosila barmana, aby jí přinesl ledový čaj, a pobrukovala si písničku hrající z reproduktorů na zdi za barem.

Jak tak Evelyn zdálky pozorovala, zamyslela se nad tím, proč se zrovna ona stala její nejlepší přítelkyní. Každá z nich byla úplně jiná. Cornelie patřila k mírumilovným lidem a někdy až přehnaně slušným. Otec ji vedl k píli a skromnosti, ačkoliv od něho skoro vždycky nakonec dostala to, po čem toužila. Matka si zakládala na jejím kultivovaném vychování.

Rodiče se před ní nikdy nehádali a vlastně k hádkám nikdy moc důvodů neměli. Cornelie měla zkrátka štěstí, že vyrůstala v mírumilovném prostředí, zahrnutá láskou pro ni dokonalých a úspěšných rodičů.

Evelyn byla oproti ní temperamentní, upovídaná a pro sprosté slovo nechodila daleko. Ačkoliv byla tak odlišná, nebo možná právě proto, ji Cornelie částečně obdivovala. Vždycky působila dojmem, že se ničeho nebojí, že je pořád nad věcí a do ničeho si nenechá mluvit. Pocházela z pěti sourozenců, nad ní stáli tři starší bratři a za ruku se jí dlouhou dobu držela o dva roky mladší sestra. Sourozenecká rivalita a neustálé boje o každou maličkost jí daly hezkou průpravu do života. Kromě toho byla krásná, mezi muži si mohla vybírat, ale z nějakého důvodu byla pořád sama. Cornelie ji podezírala, že na vážné známosti buď zatím není připravená, nebo pro ně není stavěná vůbec. Mnohem víc se oddávala své práci.

Evelyn si Cornelie všimla asi po pěti minutách. Krátce na ni mávla a pak už bylo vidět, že se s klientkou loučí. To bylo pro Cornelii znamení, že si může jít ke kamarádce přisednout.

„Ahoj,“ pozdravila ji Evelyn pevným hlasem, „nemusela jsi čekat u baru. S Ketty jsme si už jen povídaly, dokud nepřijdeš.“

„Vypadalo to, že probíráte něco důležitého.“

„S Ketty je pořád co probírat. Snažím se zapracovat na jejím sebevědomí. Hrála vedlejší roli v jednom béčkovým filmu, ale něčím mě zaujala.

Proto jsem se nabídla, že jí budu dělat agentku. Myslím, že by to mohla někam dotáhnout. Je ti trochu podobná, všimla sis?“

Cornelie se zatvářila pobaveně: „To mi lichotí, jestli si myslíš, že to někam dotáhne proto, že se mi podobá.“

„Jste si podobné spíš vzhledově. Každopádně bych jí ráda pomohla prorazit.“

„Nejspíš si tě taky najmu, až mě omrzí natáčení seriálu,“ prohodila napůl žertem, ale něco v jejím hlase prozrazovalo, že o tom vážně uvažuje.

„Seriál už ti získal slušnou publicitu, nasbírala sis řadu fanoušků, takže by ses klidně mohla pohnout dál. Řekla bych, že máš na víc.“

Cornelie přikývla, ale prozatím se nepoohlížela po jiných rolích. Současná práce ji plně zaměstnávala a bavila ji. Kromě toho byla spokojená se svým kolektivem a dost se spřátelila taky s tvůrci seriálu. Podle jejich slov s ní ještě mají velké plány. A diváci ji i postavu, kterou ztvárnila, milují.

Zatím si tedy opravdu neměla na co stěžovat.

„Nebavme se teď o práci,“ změnila Cornelie téma.

„Pak budeš muset mluvit hlavně ty, protože můj život není nic jiného než jeden velký pracovní kolotoč.“ Evelyn mávla na číšníka, aby si objednala další sklenku vína.

„No, já jednu novinku mám,“ záhadně se usmála a podepřela si bradu levou rukou. Evelyn se chvíli tvářila podezíravě, ale pak si všimla prstýnku a povytáhla obočí. „Neříkej, že se Gavon konečně rozhoupal?“

Cornelie přikývla.

„Tak to moc gratuluju,“ popřála jí věcně, což ovšem Cornelii nepřekvapilo, protože Evelyn se nikdy nad ničím příliš nerozplývala, „divím se, že to ještě nebylo v novinách.“

„Zatím jsme to veřejně neoznámili. Samozřejmě jsme o tom chtěli nejdřív povědět rodině.“

„Už vidím ty obrovský titulky. Velký baseballový lamač ženských srdcí se žene do chomoutu! “

Cornelie se zasmála. Evelyn zapípal mobilní telefon, což se u ní stávalo každých pět minut. Neustále jí chodily zprávy nebo jí někdo volal. Tentokrát se jen letmo podívala na miniaturní svítící displej. Odolala pokušení přečíst si novou zprávu a znovu přenesla pozornost na Cornelii.

„Tak kdy se ta velká sláva bude konat? Už jste o tom mluvili?“

„Jednadvacátého března.“

„Tak brzo?“ zatvářila se překvapeně. „To není ani půl roku.“

„Gavon si to tak přeje,“ pokrčila rameny.

„Gavon si to přeje,“ napodobila ironicky Corneliin hlas, „to děláš pokaždé jen to, co si přeje on? Myslela jsem, že jsi ten typ, který se minimálně rok vyžívá ve svatebních přípravách.“

„Gavon nechce velkou svatbu,“ vysvětlila a hned se zarazila. Nechtěla, aby to vypadalo, že v jejich vztahu má hlavní slovo vždycky jen on, i když to tak většinou skutečně bylo. Evelyn ji sjížděla kritickým pohledem a Cornelii bylo jasné, že až se její kamarádka jednou rozhodne začít vážný vztah, bude to ona, kdo se stane velitelem.

„Měla bys občas taky vyjádřit svoje přání, drahá Nel,“ ušklíbla se, a když jí znovu pípnul telefon, bez přemýšlení po něm sáhla.

Cornelie si povzdychla: „Já vlastně taky netoužím po ničem velkém.

Chci si Gavona vzít co nejdřív.“

„Bojíš se, aby ti ho ještě nevyfoukla nějaká modelka?“ zeptala se pobaveně, zatímco vyťukávala nějakou zprávu.

„Nebuď tak kousavá,“ napomenula ji Cornelie, ale nepřestala se přitom usmívat.

Evelyn po chvilce odložila telefon a najednou vypadala trochu rozladěně.

„Co se děje? Nějaký problémy v práci?“ zeptala se jí Cornelie vážnějším tónem.

„Ale ne, měla jsem dnes jenom blbej den. Ráno jsem zjistila, že jsem ztratila peněženku…“

„Ach ne,“ Cornelie se zatvářila ustaraně.

„Nakonec mi volali z banky, že jsem si ji tam zapomněla, takže jsem se musela vracet přes celý město. Tím pádem jsem nestihla jednu schůzku včas. Do toho jsem Terrymu Gardenovi napsala špatný termín konkurzu, takže se na mě dost naštval. A dublérka, kterou se mi podařilo sehnat na zítřek pro Samanthu Clarkovou, si zlomila nohu, takže nemůže pracovat.“

Cornelie viděla, že by si Evelyn nejradši zapálila cigaretu, což poznala podle toho, že začala nervózně ťukat prsty do stolu. Jenže v kavárně bylo zakázáno kouřit.

„Tak ti zlepším náladu,“ usmála se znovu Cornelie, „chci, abys byla mou hlavní družičkou.“

„No to snad ne.“ Evelyn moc potěšeně nevypadala. „Tak to mi ještě scházelo.“

„Nepřeháněj,“ plácla kamarádku po ruce a zasmála se.

„Vážně si myslíš, že jsem ta správná osoba pro tuhle funkci?“

„Jsi jediná kamarádka, kterou teď mám, a taky jsi skvělá organizátorka.“

„Jenže nemám vůbec čas organizovat ještě něco navíc.“

„Nebudu tě ničím úkolovat, neboj. Prostě jen chci, abys v ten velký den stála vedle mě hned na prvním místě.“

Evelyn si povzdychla: „Překontroluju si diář, jestli na ten den už náhodou něco nemám.“

Tohle byla celá Evelyn, pomyslela si Cornelie, i při vtipkování se tvářila naprosto vážně. Někdy bylo dokonce těžké uhodnout, kdy si dělá legraci a kdy to myslí doopravdy.

„Jak se na to zasnoubení tvářil tvůj otec?“ zajímalo ji.

„Myslím, že mu to udělalo radost.“

„Opravdu?“ zatvářila se pochybovačně.

„Víš, táta je jako ty. Vždycky se tváří hrozně vážně, ale já ho moc dobře znám. Chvíli mu trvalo si na Gavona zvyknout, ale to zasnoubení ho utvrdilo v tom, že to spolu myslíme vážně. Zkrátka to respektuje. Vím, že chce, abych byla šťastná.“

Evelyn přikývla a dvěma hlty vyprázdnila skleničku vína. Pak se podívala na hodinky. „Kde je vlastně Gavon teď?“ zeptala se.

„Jel navštívit jednoho kamaráda, který slaví narozeniny. Domluvili jsme se, že ho pak vyzvednu.“

Evelyn najednou ožila: „Vážně? A kde je ten večírek? Mám dnes chuť se trochu pobavit.“

Cornelie se netvářila zrovna nadšeně. „Bude tam banda přiopilých baseballistů mluvících jenom o sportu. Potěšilo mě, že se tomu můžu vyhnout a místo toho si zajít s kamarádkou do kavárny.“

„Ale notak, Nel,“ Evelyn poprvé nasadila sladký úsměv, „dopřej mi trochu té zábavy. Vlastně si ani nepamatuju, kdy jsem naposled měla nějaký rande.“

„A co ten fešák, se kterým jsi byla minulý víkend na večírku ve Forest Hills?“

„Tak z toho nic nebylo,“ odpověděla otráveně, „skončili jsme u něho doma, ale měl problém… no… víš s čím.“

Cornelie se zatvářila nechápavě.

„Prostě se mu nepostavil,“ vysvětlila znuděně.

Cornelie si musela zakrýt pusu, aby se nerozesmála nahlas.

„No, ne všichni máme takový štěstí na mužský jako ty,“ podotkla Evelyn suše.

„Ty myslíš, že se to Gavonovi nikdy nestalo?“ nepřestávala se smát.

Pokrčila rameny a nakonec se taky nemohla ubránit upřímnému zasmání. Mávla na číšníka a naznačila mu, že chce zaplatit.

„Ty tam vážně chceš jít?“ Cornelie se jí to chystala ještě rozmluvit, jenomže dobře věděla, že když si její kamarádka něco usmyslí, nic s ní nehne. O několik minut později tak už obě seděly v jejím autě a snažily se vymotat z rušného centra. Cornelie si zadala do navigace adresu, kterou jí Gavon už dříve nadiktoval. Nevěděla přesně, kde jeho kamarád bydlí, pochopila jen, že je to někde na okraji severní části města. Z Washingtonu se od války stala aglomerace s více než třemi miliony obyvatel. Žádné ze severoamerických měst nebylo tak lidnaté. Jeho rozloha se několikanásobně zvětšila, protože většina těch, co válku přežili, hledala útočiště právě zde – v místě, kde odjakživa sídlila vláda zajišťující pořádek a bezpečí. Okrajové čtvrti tvořil propletenec dlouhých pravidelných ulic, které všechny vypadaly stejně. Washington se stal centrem všeho dění. New York byl na rozdíl od něj během války úplně zdecimovaný a dávno ztratil svůj věhlas a svou někdejší velikost.

Cornelie se snažila dávat pozor na cestu, zatímco Evelyn si ještě stíhala vyřídit několik telefonátů a odeslat z telefonu pár e-mailů. Když zastavily na semaforu na jedné z křižovatek, kde už nebyl skoro žádný provoz, všimla si skupinky mladíků postávajících před nějakým klubem. Byl to mžik, ani se nad tím moc nezamýšlela a najednou spatřila, že se jeden z těch kluků napřáhl a něčím mrštil. Ozvala se hlasitá rána a na předním skle jejího auta se objevila obrovská prasklina připo-mínající pavučinu. Evelyn se tak lekla, že jí málem vypadnul telefon z ruky.

„Do hajzlu!“ ulevila si. „Co to bylo?“ Pak si všimla skupiny mladíků, kteří se nahlas smáli. Jeden z nich něco zakřičel, ale nebylo mu rozumět.

V tu chvíli se na semaforu objevila oranžová a Cornelie rychle sešlápla plyn.

„Ti zasraní grázlové!“

„Evelyn, prosím tě,“ Cornelie se mračila a vypadalo to, že se jí víc příčí kamarádčin vulgární slovník než to, že jí banda nějakých pobudů zdemolovala přední sklo. Naštěstí byla prasklina v místě před spolujezdcem a nebránila jí ve výhledu.

„Možná reagují na to, o čem se teď mluví v médiích,“ prohlásila, „mám na mysli ten nový virus.“