Automatizovaná analýza textů nebo dat

ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU

je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Skulden man bär

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Petra Hesová, 2024

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2024 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-2172-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-2173-9 (ePUB)

ISBN 978-80-275-2174-6 (MobiPocket)

Nenávist.

Kolovala mu v žilách, prostupovala celým jeho tělem a poháněla ho. Od okamžiku probuzení až do chvíle, kdy — většinou z naprostého vyčerpání — na pár hodin usnul neklidným spánkem.

Nenávist.

Nefalšovaná a čistá.

Nosil ji v sobě delší dobu, už od onoho osudného dne, jenže dosud ji pokaždé naředily, a občas dokonce překryly jiné pocity: zármutek, zoufalství, vztek a pocit nedostatečnosti.

To už však neplatilo. Všechny ostatní pocity zmizely.

Jen nenávist zůstala.

Riskoval. Byla vlahá, světlá červnová noc. Zvolil oblíbené místo, kam chodilo plno lidí. Dostat bezvládnou ženu dolů k vodě a potom ji už mrtvou odnést zpátky k autu byl hazard. Kdykoli se mohl někdo objevit, uvidět ho a zmařit jeho promyšlenou pomstu ještě předtím, než se mu vůbec podaří udělat první krok.

Žena.

Cítil vůči ní upřímnou lítost.

Byla nevinná. Ba co víc, sama patřila mezi oběti. Jenže několik lidí bohužel musí zemřít. Opravdu ho to mrzelo, z celého srdce by si přál, aby existoval jiný způsob a jiné východisko. Při představě, že někoho připravuje o život, zaváhal a nějakou dobu se snažil hledat jiné možnosti, ale žádné nebyly. Jedině takhle vzbudí pozornost, kterou chce a potřebuje.

V televizi a ve filmu vypadá zabíjení tak snadné. Bulvární noviny a true crime podcasty vyvolávají dojem, že kdokoli je schopen druhého usmrtit.

Na zabíjení ale nic snadného není.

Když ženu rukou navlečenou v gumové rukavici držel pod hladinou v místech, kde bylo nějakých deset centimetrů vody, byl vděčný, že je v bezvědomí a nevzpírá se. Plakal při tom, ale nedalo se nic dělat, její smrt byla nevyhnutelná.

Přesně jak se to psalo v knize:

„Zásadní bylo, aby pochopil a uvědomil si, že to celé je namířené proti němu. Nešlo tu o zabíjení samotné, byla to výzva, měření sil. Hinde se s ním chtěl střetnout prostřednictvím náhradníka. V duelu velmistrů.“

Duel velmistrů.

Souboj dvou brilantních mozků.

Žena v kufru auta byla první. A kolik dalších bude následovat, závisí čistě na protivníkovi, pokud je tedy takový chytrák, za jakého se vydává.

Parchant jeden namyšlený.

Sebastian Bergman.

Zase je tady.

Několik let se návštěvě města naprosto vědomě vyhýbal. Nebyl tu od doby, kdy ještě pracoval na kriminálce a vyšetřoval případ sériového násilníka, z něhož se posléze vyklubala žena a který mohl za to, že Sebastian zažil jedno z nejúzkostnějších období v životě. Ty měsíce, kdy si myslel, že je možná otcem…

A dost! Nebude se tím zabývat. Všechno dobře dopadlo. Není nic jiného než Amandin dědeček.

Alespoň z biologického hlediska. Amanda mu říká Sebastian. Oslovení děda patří Valdemarovi. Je to komplikované, stejně jako leccos jiného mezi ním a Vanjou.

Jeho dcera.

Od chvíle, kdy Torkel nuceně odešel na odpočinek, je také šéfkou komise pro vyšetřování vražd.

Její první případ v nové roli — kauzu dvou ostřelovačů z Karlshamnu — vyřešili vcelku rychle, o tom se však nikde nemluvilo. Všechno totiž zastínila skutečnost, že z Billyho, dlouholetého člena vyšetřovacího týmu a Vanjina nejlepšího (a podle Sebastianova mínění možná i jediného) kamaráda, se stal sériový vrah.

To proto je Sebastian zpátky v Uppsale.

Proto mu myšlenky zabíhají všude možně.

Sebehorší zpráva by se vstřebávala snadněji než skutečnost, že kolega, kterému věřili, jehož měli rádi a o kterém se domnívali, že ho znají, s nimi několik let objížděl místa vyšetřování a vraždil tam. Po dramatickém zatčení, které jak Torkela, tak Ursulu málem stálo život, se Billy změnil. Bez vytáček se přiznal, ochotně spolupracoval a sděloval podrobnosti o tom, jak své činy provedl a kam ukryl těla. Sebastian měl zpočátku pocit, že to na ně hraje ve snaze odejít při nadcházejícím procesu od soudu s mírnějším trestem. Nic jiného než doživotí však nepadalo v úvahu, a čím víc času uběhlo, čím častěji se vídali, tím větší měl jistotu, že se Billymu po dopadení vlastně ulevilo.

Ulevilo se mu, že to má konečně za sebou.

Celou dobu mu bylo jasné, že provádí něco zlého a v mezidobí mezi vraždami zápasil s pocity studu a výčitkami svědomí, jenže touha, která ho poháněla, byla příliš silná. Nedokázal jí vzdorovat. Přestože věděl, že ho to může stát celý jeho život. Billy to v jednom z mnoha rozhovorů, které spolu od jeho dopadení vedli, sám řekl. Když zjistil, že je My těhotná a on bude otcem, rozhodl se s tím skoncovat. Vzepřít se. Najednou měl hodně co ztratit. Mohl ztratit všechno. Jenže pak se ocitl v Karlshamnu, kde se mu naskytla příležitost spáchat vraždu, která se mu jevila jako dokonalý zločin.

Naposledy. Poslední oběť.

Kvůli tomu ale do Uppsaly nepřijeli. Tady jsou kvůli té první.

První vražda, oběť číslo čtyři.

Billy dva lidi zastřelil při výkonu služby. V obou případech následovalo vyšetřování, při němž ho osvobodili, ale právě tehdy se v něm probudila ona touha a vzniklo nezdravé pojítko mezi zabíjením a pocitem slasti. Tehdy přišel na chuť požitku absolutní moci, který pramení z toho, jaké to je mít v rukou život jiného člověka a připravit ho o něj. Třetí obětí byla Jennifer, kolegyně, se kterou prožil románek, ale ani tady se nejednalo o promyšlený čin. Billy vůbec netušil, že něco provedl, dokud ji druhý den ráno, po řádně proflámovaném večeru, nenašel. Označil to za nehodu.

Totéž se ovšem nedalo říct o sedmnáctiletém Hugu Sahlénovi. Jeho otec provozoval veterinární ordinaci naproti podniku, kde ve své době několik žen nabízelo sexuální služby. Podnikavý Hugo si zajistil přivýdělek ke studiu tím, že si začal fotit zdejší zákazníky i jejich auta, načež si je vyhledal podle dat z dopravního inspektorátu a začal je vydírat. Nechtěl po nich horentní sumy. Jen pár stovek. Rozumný obnos za slib, že je neprozradí. Mohlo to fungovat dál.

Kdyby nenarazil na policistu.

Kdyby ten policista nebyl Billy Rosén.

„Tady doleva,“ ozvalo se ze zadního sedadla. Žena, která seděla za volantem civilního policejního auta, nějaká Therese — Sebastian se neobtěžoval zapamatovat si příjmení — zapnula směrovku, aby vůz za nimi věděl, že se chystají odbočit.

„Víš to určitě?“ Sebastian se otočil dozadu. Billy seděl za mříží se spoutanýma rukama a díval se ven bočním oknem. Jak se poslední dobou stalo zvykem, tvářil se naprosto neproniknutelně. Pohled nepřítomně upřený někam do dáli. Krátce přitakal.

„O téhle cestě jste se předtím nezmínil,“ ucedila ona Therese sveřepě.

„Omlouvám se, ale jsme tu správně… Úplně jsem si to nezapamatoval, byl jsem docela…“ Billy se odmlčel. Sebastianovi blesklo hlavou, jak by věta asi pokračovala dál. Co byl docela?

Rozhozený? Rozrušený? Mimo?

Žádné slovo dostatečně nevystihovalo pocit, který musel mít poté, co úmyslně připravil o život mladého člověka. Nejspíš taky proto se odmlčel.

Ostatní těla se našla. Nebylo třeba brát Billyho s sebou, k tomu, aby trefili, stačila mapa a livefeed, který měl jeden z policistů otevřený v telefonu. Huga Sahléna však neobjevili. Prohledali na základě Billyho pokynů bezvýsledně tři různé oblasti, ale nakonec se rozhodli zavézt ho sem osobně.

Sešli se na místě, které se jmenovalo prales Fiby, kde Billy podle svých slov mladíka zardousil. Nejdřív jim po paměti krátce vylíčil, jak se všechno seběhlo, a pak ho posadili do auta, aby je navigoval.

Odbočili na štěrkovou cestu, vlastně spíš jen dvě vyjeté koleje s travnatým pásem uprostřed.

„Kde to jsme?“ promluvil do ticha Sebastian.

„Přesně nevím, někde ve Stora Brandenu,“ opáčila Therese. Co je Stora Branden, Sebastian dál neřešil — vycházel z předpokladu, že se jedná o rekreační areál, přírodní rezervaci nebo něco na ten způsob. Nezáleželo na tom.

„Za zatáčkou je odstavné místo,“ ozvalo se tiše ze zadního sedadla. „Tam zastavte.“

Měl pravdu. Odbočili a zaparkovali před cedulí s písmenem M. Auto za nimi je následovalo.

„Leží tamhle kousek směrem do lesa,“ Billy kývl na pravé boční okénko, za nímž začínala hustá vegetace. Therese vypnula motor a vystoupila. Pak otevřela zadní dveře, aby pomohla Billymu z auta. Sebastian si odepnul bezpečnostní pás a připojil se k nim. Posádka druhého vozu vypustila z klece v zavazadlovém prostoru psa. Billy pokynul hlavou směrem mezi stromy a všichni beze slova vykročili.

Cestou si Sebastian Billyho po očku prohlížel. Zranění v obličeji, která mu způsobil Torkel, už se zahojila a zbyla po nich jen žlutozelená podlitina pod okem u kořene nosu. Billymu na levém oku zůstaly jen zbytky zraku, což ovšem nebylo vidět. Až začne soud, bude vypadat úplně normálně.

Příjemný, dobře oblečený, kultivovaný.

„Na vraha nevypadá,“ budou všichni tvrdit.

Od procesu je teď ovšem dělilo ještě několik měsíců. Momentálně probíhalo rozsáhlé vyšetřování a to si žádá čas. Sebastian doufal, že při troše štěstí by se soudní proces mohl časově shodovat s datem vydání knihy. Policista-zabiják, jak Billyho nazvaly jedny bulvární noviny. Stálo to černé na bílém v nadpisu každého článku, který se ho týkal.

Bylo to dobré přízvisko.

A dobrý název.

Jestli se mu podaří knihu vydat dostatečně rychle, vyvolá velkou pozornost. Sebastianovo předchozí dílo, Učedník, se zdaleka neprodávalo tak dobře jako jeho předchůdci. Nevzbudilo takový ohlas ani se o něm tolik nepsalo. Následkem čehož ubylo i televizních vystoupení a pozvání do podcastů a o jeho přednášky už taky nikdo nejevil zájem. Síť kontaktů, které by mohl využít, Sebastian neměl, a žádnou protislužbu od nikoho taky nemohl chtít, protože se na většině míst znemožnil a lidé, kteří by mu teoreticky mohli pomoct, se mu aktivně vyhýbali. S penězi sice vyšel, ale trochu rozvířit stojaté vody by prospělo jeho kariéře. Ta se chýlila ke konci, přece jen už je mu přes šedesát…

Od Billyho zatčení uplynulo bezmála šest týdnů, ale pořád se o něm denně psalo v novinách. Jestli teď najdou Huga Sahléna, bude publicita ještě větší. Jediná potíž, co se psaní o Billym a jeho činech týkalo, tkvěla v tom, že nevěděl, zda jejich rozhovory k napsání knihy vůbec povedou.

Billy mu totiž nedal svolení. A My také ne.

Ne že by ho Sebastian potřeboval, může psát o čemkoli, co se mu zlíbí. Jenže vzhledem k tomu, že za bývalým kolegou docházel pod záminkou, že mu pomůže přijít na to, co se stalo, rozplést všechny pocity, pokusit se najít způsob, jak žít dál, a taky fungovat jako pojítko mezi ním a My, která se s ním sejít odmítala, dal by se v podstatě označit za Billyho terapeuta. A jako takový by o něm nesměl napsat ani řádek. Otázka etiky ho nechávala v klidu, ale nemělo by to být protizákonné, protože na předvolání k soudu a riziko zdlouhavého procesu, který nakonec prohraje, neměl sílu. Žádná písemná smlouva mezi nimi ovšem neexistovala a oficiálně ho nikdo jako terapeuta neangažoval. Ani Billy, ani My, ani vězeňská služba. Byl jen v pozici přítele.

Opora v těžkých časech.

Opora, která z toho hodlá vytřískat prachy.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Sebastian, když odbočili z úzké stezky směrem doprava, kam jim Billy ukázal. Bývalý kolega neodpověděl, kráčel dál a přitom se rozhlížel kolem sebe.

„Jak ti bylo tehdy, vzpomínáš si na to?“

„Jak je na tom My?“ kontroval Billy namísto toho, aby odpověděl na otázku. Sebastiana to nikterak nepřekvapovalo. Čím víc si Billy své činy i jejich důsledky uvědomoval, tím složitější pro něj bylo vyjádřit své pocity slovy. Při společných sezeních ve vazební věznici několikrát v podstatě celou dobu mlčel.

„Prakticky jsi jí zničil život,“ pokrčil Sebastian rameny. Ne že by to pro Billyho byla novinka.

„Ale jinak je v pořádku? Co kluci?“

„V pořádku není, potrvá to.“

„A pořád za ní chodíš?“

„Ano.“

„A vyřizuješ jí ode mě pozdravy?“

„Nestojí o to.“

Billy sám pro sebe pokývl hlavou a zůstal stát. Ukázal nalevo, kde byl v lese mezi dvěma vzrostlými sosnami vidět velký vývrat připomínající otevřenou velrybí tlamu, která se vynoří z hlubin ve filmu o Pinokiovi.

„Leží tamhle, pod tím vyvráceným stromem.“ Oba policisté se zvířetem přišli blíž. „Je zahrabaný v hlíně a kamení.“

Pes vyznačil nález už pár metrů od určeného místa, Therese ustoupila stranou a povolala posily. S nástroji ke kopání. Jeden z psovodů začal opatrně slézat do jámy. Billy přihlížel a po tváři mu přitom stékala osamělá slza. Jestli plakal sám nad sebou nebo kvůli oběti, se nedalo určit. A Sebastian se neptal.

Připadalo mu totiž, že to Billy ani sám neví.

„Posaďte se.“

Rosmarie Fredrikssonová kývla směrem k židli na opačné straně stolu. Vanja její výzvy uposlechla. Přehodila si nohu přes nohu, opřela se a nasadila pokud možno uvolněný výraz, i když si připadala jako žačka, kterou si paní ředitelka předvolala na kobereček. Ne že by to někdy zažila. Ve škole nepatřila k těm, které si zvou do ředitelny. V kanceláři Rosmarie Fredrikssonové taky ještě nikdy nebyla, a tak se letmo rozhlédla kolem. Rohová místnost v předposledním patře. S výhledem na Kronoberský park a ulici Kungholmsgatan. Po stěnách byly rozvěšené vcelku nijaké obrazy, ale co ona ví, možná vyšly na celé jmění. Na stolku u okna se vyjímala váza bílých lilií, jejichž nasládlá vůně se linula celou místností. Psací stůl a dvě židle. V koutě pak ležel huňatý koberec s výrazným vzorem, na němž stála tři křesílka a konferenční stolek. Nechyběl ani stoleček s kávovarem. Zřejmě místo pro neformálnější sezení, než k jakému se zrovna teď schylovalo.

„Jakpak si vedete?“

Otázka, která by se dala vyložit příznivě — jako výraz zájmu a upřímné starosti o to, jak se Vanja a její tým po nedávných otřesných událostech cítí. Nic v Rosmariině hlasu ani pohledu to však nepotvrzovalo.

„Jak to myslíte?“ opáčila Vanja.

„Na oddělení.“

„Ursula je zpátky, takže jsme se s Carlosem zase pustili do práce,“ pokrčila Vanja rameny. Co dalšího k tomu dodat? Billy ji zradil způsobem, který by nikdy nepovažovala za možný, a navíc se pokusil zavraždit Ursulu. Komukoli se špetičkou empatie musí být jasné, jak na tom její oddělení je.

„Hm.“ Rosmarie vstala a zamířila ke kávovaru.

„To toho z komise pro vyšetřování vražd moc nezůstalo, viďte?“

„Ne, budeme muset přijmout někoho nového.“

„Pokud ovšem budete dál existovat. Kávu?“

Vanju to tak překvapilo, že se zmohla jen na pokývnutí. Rosmarie stiskla tlačítko a přístroj začal mlít kávová zrna tak nahlas, že další pokračování rozhovoru bylo vyloučené. Ne že by Vanja věděla, co má říkat. A tak jen mlčky přihlížela, jak se drobný bílý šálek plní kávou, načež ho Rosmarie vzala a přinesla jí ho.

„Jestli budeme dál existovat?“ pronesla pomalu tázavým tónem, když se Rosmarie usadila zpátky za stůl.

„Měli byste patřit mezi nejlepší policejní oddělení v celé zemi, a přitom jste neodhalili, že máte ve svých řadách sériového vraha. To moc důvěry nebudí, že?“

„Uměl to skrývat a byl to náš kolega, přítel…“

Vanja se odmlčela. Slyšela, že se obhajuje víc, než měla v úmyslu i než považovala za nutné. Dokonce i obyčejná policejní úřednice, jako je Rosmarie, musí pochopit, že za a) jestli někdo dokáže spáchat závažný trestný čin tak, aby mu to prošlo, tak to je právě vzdělaný, inteligentní, zkušený vyšetřovatel z kriminálky. A za b) člověk opravdu nechodí po světě s tím, že bude podezírat kolegy ze zločinů, o kterých vůbec netuší, že je mají na svědomí.

„Patříte pod NOA, které spadá pod mé velení.“

„To vím,“ utrousila Vanja a náhle jí došlo, k čemu se schyluje. Bude svědkem toho, co Sebastian a Torkel při několika příležitostech označili za hlavní přednost Rosmarie Fredrikssonové: totiž schopnost zachránit si vlastní kůži.

„Budu k vám upřímná,“ prohlásila Rosmarie, naklonila se blíž a zahleděla se na Vanju pohledem, který měl podle jejího mínění zřejmě vzbuzovat důvěru, ale mladé policistce připadala spíš jako had, který postřehl bezbrannou myšku. „Jakmile se některé z mých oddělení dostane do potíží, zasáhne to i mě.“

Vanja jen přikývla, co na to má říct. Ve snaze nepůsobit tak lhostejně polkla doušek kávy a přitakala znovu, tentokrát důrazněji na znamení toho, že chápe vážnost situace.

„Mám ovšem nápad, který by mohl napomoct tomu, že z toho vy i já vyjdeme relativně bez úhony.“

Vanja ani tentokrát neodpověděla, bylo jí jasné, že pokračování bude následovat, ať chce nebo ne.

„Potřebujeme obětního beránka.“

Rosmarie se znovu pohodlně opřela, zato Vanja zkoprněla.

„Koho?“ hlesla tiše, ačkoli si byla celkem jistá, že odpověď předem zná. Je nová, relativně mladá, poprvé na vedoucí pozici. Jde tu o Peterův princip — úspěšný pracovník, který ale na své nové úkoly nestačí. Netušila ani, jestli se na své křeslo dostala podle všech pravidel. Práce jí tak nějak… spadla do klína, když se Torkel sám vyřadil ze hry. To je paráda. Do hajzlu! Jestli na ni tenhle bordel hodí, tak už ji nikdy nikdo nezaměstná.

„Torkela,“ pronesla Rosmarie s takovou samozřejmostí, jako by žádná jiná možnost nepadala v úvahu. Vanja sebou trhla a málem se pobryndala. Torkelovo jméno bylo to poslední, které by jí přišlo na mysl. „Dáme jasně najevo, že se to všechno stalo pod jeho vedením,“ pokračovala Rosmarie. „A pak taktně vypustíme informaci o závislosti, která zkalila jeho úsudek.“

„Billy vraždil několik let,“ namítla Vanja. „Torkel začal mít problémy až po smrti Lise-Lotte.“

„Ale proto musel od policie odejít.“

„S Billym jsme pracovali všichni. A nikdo si ničeho nevšiml. Ani Sebastian.“

„Sebastian, ano…“ Rosmariina ústa se zkřivila do jakéhosi úšklebku, což mohl být stejně projev nesouhlasu jako potutelné spokojenosti. Těžko říct. „Prohlédla jsem si jeho smlouvy. Tedy z případů, kdy jste s ním vůbec nějakou uzavřeli.“

„Pracoval s námi spíš jako poradce…“

„Smlouvy uzavíráme i s poradci. A co jsem si tak všimla, nikdy neprošel bezpečnostní prověrkou.“

„Torkel ho dobře znal.“

„To nicméně není způsob, jakým nabírat personál na zodpovědné pozice, že?“

„Ne.“

Vanja se na židli schoulila do sebe. Dokázala si představit, jak to bude probíhat. Média se začnou hrabat v celé Torkelově minulosti. Vanja věděla, že i období po prvním rozvodu u něj neprobíhalo bez problémů. O Rosmarii mohl člověk říct leccos, nicméně schopnost zvolit přesvědčivého obětního beránka by jí mohl každý závidět. Zřejmě roky tréninku, pomyslela si.

„Víte, co si lidi myslí?“ vytrhla ji Rosmarie z úvah.

„O čem?“

„O vedoucích pracovnících. Zejména ve státním sektoru… že stejně jako politici nemusejí za nic přejímat zodpovědnost a všechno jim projde. A když náhodou někdy dostanou vyhazov, tak zamíří rovnou vzhůru.“ Sjela Vanju pohledem, kterým jí okamžitě připomněla političku v době před volbami — prozrazoval, že své domněnky považuje za neoddiskutovatelnou pravdu a že nehodlá připouštět námitky. Vanja žádné neměla. „Je načase, aby někdo pykal za své manažerské selhání.“

„Torkel je nejlepší nadřízený, jakého jsem kdy měla.“ Tisíckrát lepší než ty, dodala by nejraději, ale doufala, že to její oči říkají za ni. Rosmarie Fredrikssonová to ovšem přešla naprosto bez povšimnutí.

„Dávám vám možnost zachránit komisi pro vyšetřování vražd i vaši práci.“

„A taky odklonit veškerou špatnou publicitu od sebe.“ Vanja by se nejradši kousla do jazyka. Řekla to moc natvrdo? Příliš upřímně? Skutečnost, že se Fredrikssonová v tuto chvíli zaměřila na Torkela, neznamenala, že se pod ní nehoupe židle. Rosmarie ovšem jen pokrčila rameny.

„A od vás. Prokazuji vám tím službu. Budete představovat budoucnost. Novou krev. Mladou ženu, která uklidí svinčík, co tu zůstal po privilegovaném starším chlapovi, který zneužíval svou moc.“

„A pokud bych tou mladou ženou nechtěla být?“

Rosmarie si ji prohlížela, jako by jí nebylo úplně jasné, co má Vanja na mysli. Jako dítě, které v období vzdoru odmlouvá jen proto, že může. A přitom to k ničemu nevede. Zlehka si povzdechla, což si Vanja vyložila jako první známku podráždění.

„V tom případě se při vyšetřování s největší pravděpodobností přijde na to, že oddělení bylo vedeno špatně a vymklo se kontrole. Následovat bude reorganizace, po níž komise pro vyšetřování vražd jako samostatná jednotka přestane existovat.“

„To je vydírání.“

Rosmarie se znovu naklonila blíž.

„Vy na vraždách nezůstanete, Vanjo, vy míříte výš.“ Vanje poprvé připadalo, jako by u šéfové postřehla upřímnou vřelost a zájem. Působila jako mentorka, která své svěřenkyni předává tajemství, aby jí pomohla naplnit její potenciál.

„Musíte se tuhle hru naučit hrát.“

„Mám zaprodat své přátele?“

„Máte bojovat za to, co je pro vás důležité.“

Vanja se odmlčela. Od chvíle, co se jí narodila Amanda, měla jiné priority. Práce a kariéra už nebyly v jejím životě to nejpodstatnější, ale ambice měla samozřejmě stále. Chtěla dojít daleko. Tak daleko, jak to jen půjde. Ne však za každou cenu.

„Torkel je pro mě důležitý.“

Rosmarie se znovu opřela a už se ani nesnažila skrýt podrážděný povzdech. Položila ruce na stůl a pak se vztyčila, takže nebylo pochyb, že schůzka je u konce.

„Vyžere si to Torkel,“ rozhodla. „Otázka zní, jestli s sebou vezme i vás a celé oddělení, nebo ne.“

Je mrtvý.

To byla jediná myšlenka, která se jí honila hlavou.

Je pryč, navždycky. Otec je po smrti.

Znovu jí začaly téct slzy. Tiše, ale nezadržitelně. Připadalo jí, že jich ubylo, ale bolest a zármutek zůstávaly nezmenšené. Budou ji provázet dlouho, uvědomila si. Cathy se několikrát zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Ještě pořád byla v šoku.

Tim nedorazil domů, jak se domluvili, takže si začala dělat starosti. Volala mu, ale nebral telefon. Přesvědčení, že se mu něco muselo stát, sílilo. Obvykle jí dával vědět, když nabral zpoždění nebo mu něco zkřížilo plány. Měli v úmyslu dát si spolu oběd, strávit odpoledne ve městě a v 16:00 zajít na americkou ambasádu, aby se poptali na její vízum.

K tomu už nedojde.

V době oběda volala policie.

Žena na druhém konci linky se zeptala, jestli je příbuzná jistého Tima Cunninghama. Našli ho zhrouceného v jednom průchodu nedaleko Stureplanu. Podle záchranářů prý nejspíš dostal infarkt. Byl na místě prohlášen za mrtvého.

Cathy se celá zmatená rozjela do nemocnice Karolinska, kam odvezli tělo. Bloudila dlouhými chodbami, než konečně sehnala někoho, kdo něco věděl. Když nakonec dorazila na soudní, dozvěděla se, že ji k němu nemůžou pustit. Musí počkat na lékaře, který má službu, a ani tak není jisté, jestli bude smět otce vidět. Vládla tu striktní pravidla. Od té doby seděla ve fádní šedomodré čekárně a plakala. Připadalo jí to jako věčnost.

Náhle jí došlo, že už není sama. Dovnitř vstoupila mladá rodina se dvěma malými dětmi a posadila se opodál. Žena s uplakanýma, zarudlýma očima se nepřítomně rozhlížela kolem a muž se polohlasně snažil zabavit potomky časopisem o medvídkovi Bamsem. Asi zemřel otec té paní nebo někdo jiný z jejích blízkých, pomyslela si Cathy a přiměla se zadržet slzy. Před cizími lidmi se nebrečí. To ji naučila máma. Není žádný důvod dávat najevo silné emoce před někým, koho člověk nezná. Přinejhorším by si to totiž mohl vyložit jako známku slabosti.

Cathy ženě jemně pokynula a vstala. Ze zvyku si začala pohrávat s drobounkým prstýnkem s motivem motýla, který měla pověšený na řetízku kolem krku. Co si pamatovala, měla ho odjakživa. Koupili ho v Thajsku tehdy o Vánocích, kdy zemi postihla osudná vlna tsunami. Občas měla dojem, že si na ten den vzpomíná — na vodu, chaos a hrůzu —, jenže to klidně mohla mít z filmových záběrů, které někde viděla, nebo z vyprávění. Například to, že prstýnek pořídili v Thajsku na trhu. To si rozhodně pamatovat nemohla. Od chvíle, kdy celá rodina přežila takovou katastrofu, přijala za své, že prstýnek nosí štěstí. Dotknout se ho ji uklidňovalo. Spojovala si ten laciný alpakový kroužek s červenými a modrými kamínky s pocitem bezpečí, a ať na ni máma naléhala, jak chtěla, odmítala se ho vzdát. Nestála o to pořídit si něco dražšího a dospělejšího. Prstýnek pro ni měl význam, který nedokázala vyjádřit slovy.

Byl to jeden z mála bojů, který její matka nevyhrála.

Cathy se vydala zpátky k recepci. Musí znát pravdu. Co se otci přihodilo? Potřebuje ho vidět. Jak je to možné? Vždyť si dělali takové plány. Ona se chystala do Spojených států a on… Ve všem měla zmatek.

Před recepcí stál muž v obleku a mluvil s někým z nemocničního personálu. Jakmile si jí všiml, rychle se rozloučil a zamířil směrem k ní. Vypadá povědomě, nebo ne?

„Cathy?“ pronesl tázavě a napřáhl k ní ruku. „Já jsem Stan Ludlow, kolega vašeho tatínka z firmy Heyman a Schroder. Upřímnou soustrast,“ dodal dobrou angličtinou a přátelsky jí stiskl ruku. V tu chvíli ho poznala. Letmo se viděli na jedné firemní akci, a kdykoli se o něm táta zmínil, vždycky to bylo v dobrém.

„Tim mě uvedl jako svůj kontakt v případě, že by se s ním něco stalo. Dorazil jsem, jakmile to šlo. Jak se cítíte?“ pokračoval vlídně. Cathy se snažila působit silná, ale moc se jí to nedařilo. Do očí jí znovu vhrkly slzy.

„Já nevím. Vůbec to nechápu…“ vypravila ze sebe jenom.

„Nemusíte si s ničím dělat starosti. Se všemi praktickými věcmi vám pomůžeme a budeme vám v téhle době oporou. Můžete se na nás spolehnout, ať už budete potřebovat cokoli.“

Cathy si nebyla jistá, co na to odpovědět. Muž se choval přátelsky, ale celá situace byla něčím zvláštní. Firma Heyman a Schroder odjakživa zpovzdálí jaksi řídila jejich život. A teď najednou vstoupí na scénu, pouhých pár hodin poté, co byl její otec nalezen mrtvý.

„Díky,“ odtušila trochu odměřeně. „Ještě jsem ho ani neviděla, takže nevím, co budu potřebovat.“

Stan o krok poodstoupil a vyslal k ní omluvný úsměv.

„Omlouvám se. To vyznělo, jako by… jako by mě sem poslali z práce. Ale já tu jsem, protože jsem to slíbil vašemu tátovi. Byli jsme kamarádi. Nechtěl, abyste zůstala sama.“

Cathy na něj tázavě pohlédla. Jeho slova jí nešla do hlavy.

„Co tím myslíte, on po vás chtěl, abyste sem přišel? Jak mohl… teda… jak to, že to věděl?“

Cathy se odmlčela. Stan rozpačitě mlčel, ale nastalé ticho bylo výmluvné. Cathy chápala, co to znamená, jenže to přece není možné. Nemůže to tak být.

„Copak on věděl, že umírá?“

Doufala, že se jí dostane záporné odpovědi, že Stan zavrtí hlavou a smutným úsměvem jí dá najevo, že nic nepochopila, muž však místo toho přikývl a znovu se ujal slova.

„Timovi před pár měsíci závodní lékař při běžné zdravotní prohlídce objevil takzvané aneurysma aorty, tedy výduť na srdeční tepně. Bylo dost velké a na hodně špatném místě.“

„Takže on věděl, že zemře, a nic mi neřekl?“

Cathy na muže před sebou vyzývavě hleděla. Už v zápornou odpověď nejenže doufala, nutně ji potřebovala. Tohle je příliš velká věc. Nepochopitelná. Stan si ji soucitně měřil.

„Věděl, že riziko tu je. Probírali možnosti preventivního zákroku, ale bylo to… komplikované. Nechtěl, abyste si dělala starosti, když jste se měla stěhovat, a vůbec.“

Cathy se pokoušela utřídit si protichůdné pocity, ale bez úspěchu. K zármutku černému jako smůla se přidal nevítaný společník v podobě vzteku, který v ní vzkypěl vůči muži, jehož bude po zbytek života postrádat.

„Ale věděl, že může umřít?“ Vyznělo to tvrději, než zamýšlela a chtěla. Stan se k ní naklonil a znovu ji vzal za ruku. Tentokrát jemněji. Aby ji utěšil.

„On věřil, že bude žít, Cathy. A ať už dělal, nebo nedělal cokoli, vždycky u toho měl na mysli vás. Dělal to, co pro vás považoval za nejlepší.“

„Možná mě měl nechat, abych se na tom rozhodnutí podílela.“

Už nedokázala dál zadržovat slzy. Zapotácela se, jako by ji opustila veškerá síla. Stan k ní přistoupil a vzal ji do náruče. Držel ji a podpíral. Táta je mrtvý jen několik hodin, ale už teď jí tolik chybí. Jak má zvládnout celý život bez něj? Od matčiny smrti byli jen sami dva. Po celém světě, neustále. Spolu. A on tu najednou není.

Zůstala sama.

Když o chvíli později stanula vedle něj, aby se rozloučila, pocit opuštěnosti ještě narostl. Nad nerezovým vozíkem bylo rozsvícené světlo. Neležel v posteli, ale na ploše z chladného lesklého kovu a bílé prostěradlo mu sahalo až pod bradu. V místnosti nebylo okno ani žádný nábytek. Nebyl to pokoj ani sál, ale prostor, kde byla smrt tak častým hostem, že si před ní při jejích četných návštěvách už nikdo na nic nehrál.

Patolog je pustil dovnitř a potvrdil jim, že Tim patrně zemřel na prasklou výduť na aortě, ovšem s jistotou jim to potvrdí až pitva. Cathy se stavěla proti, aby do otce řezali, ale vzhledem k tomu, že byl nalezen venku a příčina úmrtí nebyla na první pohled zřejmá, převzala si případ policie, a tudíž nebylo vyhnutí.

A teď tu stojí. Mlčky. Timova dcera a jeho kolega. Rodina a práce. To jediné, na čem mu v životě záleželo.

Cathy požádala Stana, aby ji nechal o samotě. Přijala vizitku, kterou jí podával, a slíbila mu, že se v případě potřeby ozve, teď však chtěla být sama. Když muž odešel, vzala židli a přisedla si k tělu, které patřívalo jejímu otci. Hlavou se jí honily myšlenky. V jednu chvíli ji napadlo, kam se asi podělo oblečení, které měl na sobě, když dnes ráno odcházel z domu v Brommě. Ale to nebylo podstatné. Tim vypadal pokojně, což ji uklidňovalo. Přišla smrt rychle? Musí si o výduti aorty něco přečíst, rozhodla se a položila mu ruku na až příliš chladnou tvář.

„Měl jsi mi něco říct,“ vypravila ze sebe.

Chtěla se na něj dál zlobit, se vztekem by se dokázala vyrovnat, ale nešlo to. Začínala lépe chápat, co se v poslední době dělo. Všechno do sebe zapadalo. Jeho podivné chování. Přání se odstěhovat. Žádost o pracovní přesun do jiné země. Její chystané studium ve Spojených státech. Připravoval ji na život bez něj. O to tady šlo.

Bude jí tolik chybět.

O tom, jak naloží se svým místem na Yaleově univerzitě, se rozhodne později. Společnost Heyman a Schroder vyřídí všechny praktické záležitosti, ale pořád je tu něco nedokončeného. Tady ve Švédsku. Něco, co zůstalo nevyslovené, ale pro tátu to bylo důležité a nestihl to uskutečnit. Cathy si byla jistá, že měl na srdci něco, co jí chtěl říct a co ho tížilo. Nepřišla na to, o co se jednalo, ale poslední dobou z něj cítila neklid. V duchu si ho spojovala s osobou psychologa, k němuž tak náhle začal docházet. Trval na tom, aby se s ním taky setkala.

Sebastian Bergman.

Hluboký nádech.

Vanja věděla, co říct, ale nevěděla jak. Tušila, s jakým ohlasem se její slova setkají, což jí situaci neulehčovalo. Jenže otočit se na podpatku a odejít nepadalo v úvahu. Ne po všech těch letech, co spolu pracovali, a po všem, co pro ni udělal. Další nádech, načež se palcem opřela o tlačítko zvonku. Odemykání se ozvalo rychleji, než čekala, a jakmile se dveře otevřely, pochopila proč. Ursula.

„Ahoj, kde se tu bereš?“

Dokonce i jako řečnická otázka to vyznělo hloupě a Vanje okamžitě došlo, že úkol, kvůli němuž sem přišla a který byl složitý sám o sobě, se jí bude plnit ještě mnohem hůř v přítomnosti kolegyně.

„Pojď dál.“ Ursula ustoupila stranou a pustila ji do bytu. „Torkel je v kuchyni.“

Vanja si odložila bundu, vyzula se a pak následovala Ursulu dovnitř.

Torkel seděl u stolu v kuchyni. Přestože od jejich posledního setkání uplynulo jen pár týdnů, připadalo jí, jako by se zmenšil, a rozhodně zestárl. Z muže, který ještě bezmála před rokem velel oddělení vražd, zbyl jen stín. Byl to výsledek zármutku, závislosti a vážných zranění. Vanju zarazilo, když se doslechla, že ho propouštějí domů. Přece jen utrpěl dvě střelné rány a popáleniny třetího stupně na obou rukou. V dnešní době se však nemocnice zbavovaly pacientů, co nejrychleji to šlo, a Torkel v tomto směru nepředstavoval žádnou výjimku. Jak volná lůžka, tak personál byly nedostatkové zboží. Dvakrát za den za ním docházela sestra na převaz, ale jinak si musel poradit sám. Naštěstí měl Ursulu, Vanja vyrozuměla, že tu tráví dost času.

Torkel se při pohledu na ni potěšeně usmál a měl snahu vstát, ale Vanja raději přistoupila k němu a sklonila se, aby ho objala.

„Rád tě vidím,“ podotkl a mávl rukou k židli naproti. Vanja se posadila. Ursula zůstala stát u dveří. „Dáš si něco?“ zeptal se Torkel a kývl směrem ke sporáku a lednici.

„Ne, díky, to je dobré.“

„Jak se má Amanda? A Jonathan?“

„Dobře, moc dobře. Nenudíme se.“

Torkel přikývl a zavládlo mezi nimi ticho. Působilo jako pobídka, aby Vanja přednesla, co má na srdci, ale ta chtěla celou záležitost ještě chvíli odkládat. Užít si ještě pár minut přátelského klábosení s kolegy, než všechno zničí.

„A co ty?“ zeptala se.

Torkel pokrčil rameny a rozhodil rukama.

„Je to… v rámci možností dobré, hádám. Jsem zase střízlivý.“

„To ráda slyším.“ Vanja nevěděla, jak to teď Torkel s alkoholem má. Ursula se o ničem nezmínila a ona se nechtěla ptát. „A jak se cítíš fyzicky? Ruce a tak?“

„Pomalu se to hojí. Střelné rány by se měly zahojit úplně. A ruce… už podle doktorů zřejmě nikdy nebudou, co bývaly.“

Vanja ho počastovala soucitným pohledem a přitom se v ní vzedmul vztek.

Zasranej Billy!

Hajzl jeden zatracenej!

Od chvíle, kdy Billyho zatkli, se silou vůle nutila na něj nemyslet. Působilo jí to příliš velkou bolest, vyvolávalo příliš velkou zlobu. Ze všech zrad a zklamání, které za poslední roky zažila, v neposlední řadě ze strany vlastní matky, byla tahle nejhorší ze všech. Její nejlepší kamarád, člověk, kterému stoprocentně důvěřovala a byla mu ochotna svěřit i vlastní dceru. Úspěšně myšlenky na něj potlačila, jenže Torkel to očividně nehodlal přejít jen tak.

„Vídáš se někdy s Billym?“ nadhodil.

„Ne.“

„A mluvila jsi s ním od doby, co se to celé seběhlo?“

„Ne.“

„Ten to teda fakt zvrtal…“ pronesl Torkel smutným tónem. Vanja spolkla posměšný smích, který se dral na povrch. „Fakt zvrtal“ bude nejspíš eufemismus roku.

„Ale dostali jsme ho,“ ozvala se Ursula ode dveří. „Díky tobě a Sebastianovi.“

„A s ním se vídáš? Se Sebastianem?“ zajímal se Torkel.

„Čas od času vyzvedává Amandu ze školky, ale jinak ne. Nestýkáme se.“ Zalétla pohledem k Ursule, která ale nikterak nedávala najevo, co si o tom myslí. Mezi ní a Sebastianem se něco stalo. Něco způsobilo, že se od něj naprosto odpoutala. Vanja ovšem neznala podrobnosti, Ursula neměla ve zvyku bavit se s kolegy o soukromých záležitostech. Což upřímně řečeno platilo i pro ni samotnou.

V kuchyni opět zavládlo ticho. Vanja se ošila. Jak Torkelovi, tak Ursule bylo jasné, že si nepřišla jen tak z dlouhé chvíle popovídat. Je načase vyložit karty na stůl.

„Proto jsem vlastně přišla,“ spustila a přelétla pohledem od jednoho ke druhému. „Kvůli té věci s Billym.“

„Aha?“ V jediném slůvku se ukrývala jistá skepse i vědomí toho, že ať už bude následovat cokoli, ani jednomu z nich se to nebude zamlouvat.

„Dneska jsem mluvila s Rosmarií…“ Očekávaná reakce se dostavila. Ursula si pohrdlivě odfrkla a Torkelovi se objevil na rtech náznak křivého úsměvu, jako by se tak trochu bavil myšlenkou na to, jaká další jobovka ještě může přijít.

„Tak co říkala?“ naklonil se k Vanje, která chvíli váhala, ale nepřišla na žádný dobrý způsob, jak svou zprávu zaobalit.

„Hodlá na zítřek svolat tiskovku a všechno svést na tvou nedbalost a nepozornost.“

„Krysa jedna,“ ulevila si Ursula. Torkel jen sám pro sebe pokývl, jako by od bývalé nadřízené ani nic jiného nečekal.

„Oznámí přítomným, proč jsi na kriminálce skončil, řekne jim o tvém pití a tak…“ pokračovala Vanja.

„Billy přece vraždil už několik let předtím, než Torkel začal pít,“ namítla Ursula.

„Já vím, však jsem jí to taky řekla.“

„A co dalšího jsi jí ještě řekla?“

Vanja se ke kolegyni otočila. Postřehla snad v jejím hlase náznak výčitky? Pohled, který si od Ursuly vysloužila, to potvrzoval. Znovu se v ní vzedmulo podráždění. Ona sama za to nemůže, krucinál. Je jen posel špatných zpráv.

„Řekla jsem jí, že nikdo z nás nic netušil, že nás Billy všechny vodil za nos a že není správné udělat z Torkela obětního beránka.“

„To víš, zachránit si vlastní kůži jí jde ze všeho nejlíp,“ prohlásil Torkel.

„Ty se té tiskové konference zúčastníš?“ Ursula zjevně nehodlala Vanjinu roli v celé věci přejít jen tak bez povšimnutí.

„Nemám zrovna moc na výběr. Musím tam odprezentovat plány do budoucna.“

„Tvoje plány do budoucna?“

Dobrá, tak teď už toho bylo dost. Nenechá se obviňovat, že dělá za Rosmarii špinavou práci a využívá Torkela jako odrazový můstek k vlastnímu kariérnímu postupu. Udělala, co se dalo, ale pravda je taková, že ona tady všemu nevelí.

„Naše plány do budoucna. Další možnost byla, že Rosmarie nejenže obětuje Torkela, ale zároveň taky zruší oddělení vražd. A nevím, komu by takový výsledek prospěl.“

Ursula si jen mlčky založila ruce na hrudi, Vanjin argument ji očividně neuspokojil.

„Není to tvá chyba,“ ujistil ji Torkel upřímným hlasem a ohlédl se po Ursule. „Jsem si jistý, žes dělala, co se dalo. Rosmarii známe všichni.“

„Mrzí mě to,“ řekla popravdě. „Asi by sis teď měl na nějakou dobu vypnout telefon a nekoukat na zprávy.“

„Já to zvládnu. Děkuju za upozornění.“

„To byla maličkost.“

Jejich pohledy se setkaly, Torkel se na ni chlácholivě usmál a Vanja si vzpomněla, jak moc pro ni celá ta léta znamenal, jakou jí byl oporou a jak dobrý člověk ve skutečnosti je. Naklonila se k němu, aby ho vzala za ruce, ale při pohledu na bílé obvazy se zarazila.

„Vážně mě to mrzí,“ zopakovala.

„Já vím.“

Vtom začal Vanje zvonit telefon. Podívala se na displej. Neznámé číslo. Hovor přijala. Ukázalo se, že jí volá policie z Västeråsu.

Po krátkém hovoru a přeposlané fotografii z místa činu se otočila k Ursule, která neskrývala zvědavost.

„Máme práci.“

Když se otevřely dveře a My ho vpustila dovnitř, okamžitě si všiml, že něco není v pořádku. Pochopitelně. Jako novopečené mamince by jí mělo být dopřáno plně se ponořit do nové role a trávit čas se svými čerstvě narozenými dvojčaty. Namísto toho se snaží vypořádat se skutečností, že muž, jehož si vzala, milovala a měla s ním děti, se přiznal ke zločinům, které z něj udělaly jednoho z nejhorších švédských sériových vrahů v celých dějinách. Takže nic nebylo v pořádku, dnes se to ovšem zdálo ještě horší než obvykle. Nemyté vlasy působily zplihle a bez života a nejvýraznějším rysem v bledém, popelavém obličeji byly černé kruhy pod očima. Na sobě měla vytahané triko, které zřejmě používala jako noční košili, a pod něj si jen navlékla špinavé tepláky. Zůstat sám se dvěma malými dětmi by vyčerpalo kdekoho, Sebastian měl ovšem dojem, že za Myin stav zdaleka nemůžou jen probdělé noci a nedostatek spánku.

Byl to on, kdo se jí jako první svěřil s podezřením ohledně Billyho a rozjel vyšetřování, které posléze vedlo k jeho odhalení. Proto se cítil částečně odpovědný za to, že se její život ocitl v troskách. Samozřejmě to bylo iracionální a hloupé, něco takového se mu naprosto nepodobalo, jenže ze všech lidí, které znal, dopadla kauza Billy nejvíc právě na jeho ženu a Sebastiana se chvílemi zmocňovala nejistota, jak bude My postupem času reagovat. Proto dbal na to, aby s ní udržoval kontakt. Navíc počítal s tím, že její hledisko a osobní příběh budou důležité coby emocionálně laděná pasáž jeho chystané knihy.

„Dáš si kafe?“ zeptala se My, když si odkládal.

„Jenom jestli si dáš taky.“

„Nedám.“

Zavedla ho do obývacího pokoje, který nevykazoval v podstatě žádné známky toho, že paní domu přednedávnem osaměla a porodila dvojčata. Žádné věci rozházené po podlaze, dekorativní polštářky úhledně vyrovnané na pohovce a konferenční stolek s ozdobnou podložkou a dálkovým ovladačem. Na okně stála váza s čerstvými řezanými květinami.

„Kluci spí?“ Sebastian se rozhlédl po ztichlém bytě.

„Nejsou tady.“

Sebastiana na krátký mrazivý okamžik přepadl pocit, že se stalo něco příšerného, že Myin vyrovnaný, ne-li netečný výraz skrývá tragédii.

„A kde jsou?“ zeptal se a v duchu s povděkem kvitoval, že z krátké věty není znát, jaké má obavy.

„U mámy.“ My se posadila na pohovku s nohama pod sebou, sáhla po jednom z polštářů a sevřela ho v náručí. Sebastian usedl do křesla naproti. „Já… zhoršilo se to. Pomalu jsem se na ně nedokázala ani podívat, natož je chovat a kojit…“

Hlas se jí lámal, jako by měla na krajíčku, ale oči zůstávaly suché a upřené na něj. Viděl v nich kus staré dobré My. Odhodlané, energické ženy, která jasně ví, co chce.

„Není to jejich vina, vím, že oni za nic nemůžou, ale nejde to. Jsou celí po něm a to nezvládnu.“

„Dej tomu nějaký čas…“

„Tohle není žádná poporodní deprese, Sebastiane,“ skočila mu do řeči a naklonila se blíž. „To nepřejde. Zabil osm lidí. Protože se mu chtělo. Protože se mu to líbilo.“

S výjimkou těch prvních tří, pomyslel si Sebastian. Teprve jejich smrt způsobila, že se mu to líbit začalo. Což ale nehodlal před My říkat nahlas. Na věci by to nic nezměnilo.

„Ale tvoje děti nejsou on,“ nadhodil zkusmo.

„Z poloviny ano.“

Její averze a starost byly svým způsobem nasnadě. Sebastianovi to sice připadalo zbytečně přehnané, ale měl pro její obavy pochopení. Je možné, že je Billyho puzení zabíjet podmíněné geneticky? A onen „had“, který ho poháněl a o němž mluvil, málem jako by to byla živá bytost, co to vlastně je? Kde se vzal? Sebastian na to měl jednoznačnou odpověď. Domníval se, že ví o lidské psychice dost na to, aby mohl prohlásit, že činy, zkušenosti, vztahy a zážitky formují člověka mnohem víc než genetika. Vrahem se nikdo nenarodí.

„Kvůli tomu ještě nemusí dopadnout jako on,“ namítl proto. „Jestli do toho chceš zatahovat dědičnost, tak jsou taky z poloviny po tobě.“

„Jasně, možná předají svým potomkům jenom gen pro lhaní, nevěru a kurevnictví.“

Zahořklost. Hněv. To ji časem pohltí a zničí.

„Billy má i jiné vlastnosti,“ podotkl Sebastian klidně.

„Přestaň se ho zastávat!“

„Já se nezastávám jeho, já se zastávám kluků.“

Chvíli se zdálo, jako by ji bojovná nálada opustila. My si zhluboka povzdechla, opřela se a pevněji sevřela polštář.

„Vždyť já vím. Vím, že z nich automaticky nevyrostou sérioví vrazi. O to tady nejde.“

„Tak o co jde?“ zeptal se Sebastian s nefalšovaným zájmem. Navzdory složité situaci, v níž se My ocitla — nebo spíš možná právě kvůli ní —, byly jejich rozhovory tím, co ho v poslední době naplňovalo nejvíc. Billy se postupně uzavíral. Jako by mu souběžně s tím, jak mu docházely důsledky jeho činů, docházela i slova. A dnešní ranní nález mrtvoly Huga Sahléna to jen umocnil. Cestou zpátky do vazební věznice Billy vůbec nepromluvil, jen zíral z okna a nereagoval ani na oslovení. Zato My hovoří a vyjadřuje své pocity — nebo se o to přinejmenším snaží. Ve způsobu, jakým se s událostmi snažila vyrovnat a jak se jimi nechala ovlivnit, bylo leccos, co Sebastian až příliš důvěrně znal. Hodilo by se rozebrat to v knize? Napsat o svých vlastních zkušenostech se ztrátou? Vtisknout jí osobnější ráz? Stálo by za to se nad tím zamyslet, ale teď není vhodná doba.

„Jde o to…“ spustila My, ale odmlčela se, jako by hledala správná slova. „Problém je, že mi neustále připomínají věci, na které chci prostě zapomenout.“

Přesně tak, jsou si s My podobní. Kolikrát se jen on sám bezvýsledně snažil vytěsnit všechno, co se událo šestadvacátého prosince roku 2004.

Letos to bude devatenáct let.

Devatenáct let, kdy si nedovolil být šťastný, protože měl pocit, že si to nezaslouží. Sám v temnotách. Tisíce a tisíce dní, které se slily do jednoho dlouhého, nekonečně dusivého trápení, během něhož se uchyloval k bezvýznamným sexuálním eskapádám, které mu pomáhaly zapomenout a alespoň na chvilku se vynořit nad hladinu, aby se mohl nadechnout.

Nakonec to nechal za sebou.

Povedlo se mu pořídit si nový život.

Bylo to z nutnosti a nejinak tomu bude v případě My.

„Teď ti to připomínají, ale postupně se naučíš rozlišovat.“ Sebastian se k ní naklonil a jejich pohledy se střetly. „Uvidíš, že to, co ti provedl Billy a co pro tebe znamenají dvojčata, nakonec budou dvě naprosto rozdílné věci.“

„Dám je k adopci.“

Sebastian nevěděl jistě, jakou odpověď vlastně čekal, ale takovou rozhodně ne. Je tento postup vůbec možný? Pochybnosti se mu očividně zračily i ve tváři, protože My pokračovala.

„Člověk se musí obrátit na soud a sociálku, ale jde to. Pokud je to v nejlepším zájmu dětí.“

„A víš jistě, že je to tenhle případ?“

„Zaslouží si někoho, kdo je bude milovat.“

Naprosté přesvědčení a upřímnost, které z jejího hlasu čišely, přiměly Sebastiana spolknout další námitku. Ať řekne cokoli, My tím na jiné myšlenky nepřivede, přinejmenším ne dneska.

„Chtěla bych tě o něco poprosit,“ pokračovala My pevně.

„O co?“

„Billy je zákonný zástupce, takže musí udělit souhlas. Až za ním příště půjdeš, požádej ho, aby na to přistoupil.“

„To neudělá.“

„Tak ho přesvědč. Stejně nebude hrát v jejich životě žádnou roli.“

„Jak jsi říkala, je jejich zákonný zástupce…“

„No jo,“ skočila mu do řeči. „Možná by ho museli navštěvovat ve vězení, to netuším, ale… Nebude je znát, nebude mít v jejich životě žádnou důležitou úlohu, o to se postarám.“

„Dobře, vyřídím mu to.“

„Fajn.“

O tom, jestli je to doopravdy fajn, by se dalo polemizovat, cítil Sebastian, ale opět se rozhodl mlčet. Promyšlenost jejího rozhodnutí může zpochybnit později, až uběhne víc času. Jistě to nevěděl, ale odhadoval, že adopce tohoto druhu je zdlouhavý proces. A jak zná Billyho, ten bude odmítat spolupráci a dělat obstrukce, jak to jen půjde. Sebastian v hloubi duše tušil, že se Billy naivně upíná k naději, že se časem věci mezi ním a My vrátí jakžtakž do normálu. Třeba mu neodpustí, ale přinejmenším ho pochopí a bude ho tolerovat. Bláhová touha zachovat něco ze svého dřívějšího života. Jenže tu My, kterou má teď Sebastian před očima, Billy ještě neviděl.

„Neměla bys za někým zajít, promluvit si o tom?“ nadhodil opatrně a naklonil se blíž.

„S kým jako?“

„S psychoterapeutem. S někým, kdo ti to celé pomůže zpracovat.“

„Mluvím přece s tebou.“

„Já nejsem tvůj terapeut, ale přítel.“

„Myslím, že přítele potřebuju víc než terapii, ale stejně díky.“

Sebastianovi začal v kapse bzučet mobil. Jindy by si ho nevšímal, teď však byl za vyrušení skoro vděčný. S omluvným gestem ho vytáhl. Vanja. Napadlo ho, jestli dneska nemá hlídání a nezapomněl vyzvednout Amandu ze školky, ale zaprvé by se to nikdy nestalo a zadruhé by se mu Vanja ozvala dřív, kdyby náhodou ano. Jinak ovšem nikdy nevolala, když se to netýkalo Amandy, a tak hovor přijímal s určitými obavami.

O dvacet minut později ho vyzvedla u My před domem a rozjeli se do Västeråsu.

Už nějakou chvíli bylo po čichu znát, že se blíží k cíli, ale když pak vystoupili na dvoře před budovou, stejně je to tak trochu šokovalo. Doopravdy to tam páchlo.

„A sakra!“ ulevil si Sebastian a přitom se snažil jen mělce nadechovat ústy.

„Tisíc šest set prasat,“ pousmála se Vanja.

„Jak tady někdo může pracovat?“

„Člověk si asi zvykne.“

„No jo, prasata kam se podíváš,“ utrousila Ursula.

Sebastian přešel jízlivou poznámku bez komentáře a všichni tři se vydali k velké budově opodál. Na příjezdové cestě stálo několik policejních aut, policista v uniformě a celá oblast byla uzavřená. V místě se pohyboval tým kriminalistických techniků a Ursula si to namířila rovnou k nim. Během cesty autem, která trvala zhruba hodinu, se příliš neprojevovala. Se Sebastianem se od událostí v Torkelově bytě viděli poprvé. Sebastian věděl, že mu přepadení klade za vinu, protože ji nevaroval. A musel uznat, že do jisté míry oprávněně.

Když ho s Vanjou vyzvedávaly, posadil se dozadu. Ursula mu místo spolujezdce nenabídla, ačkoli byl bezmála o dvacet centimetrů vyšší než ona. Zavřel dveře, vyjeli a cesta probíhala v tichu — podle Sebastianova mínění ne úplně příjemném.

„Co o tom případu ve Västeråsu víme?“ zeptal se, když nechali Stockholm za zády a Vanja na dálnici E18 směrem na východ přidala plyn.

„Jen to, co jsem ti řekla do telefonu a cos viděl na fotce, kterou jsem ti poslala.“

Ano, ta fotka. Samozřejmě existovala možnost, že je to namířené na někoho jiného a s ním to vůbec nesouvisí. Vanja tomu však zjevně nevěřila a musel si upřímně přiznat, že on sám taky ne.

„Četla jsem na netu, že našli další tělo,“ ozvalo se zepředu. Nepřišel s tím on. Na Billyho zavádí řeč Vanja. On ne. Takže je snad v pořádku, když jí odpoví.

„Ano, Huga Sahléna,“ potvrdil Sebastian a pohlédl na Ursulu.

„Byl jsi u toho?“

„Ano.“

„Proč?“ zeptala se Ursula, ale oči dál upírala na silnici před sebou.

„Požádal mě o to. Chodím za ním docela často.“

„Proč?“

„Potřebuje si s někým promluvit.“ Ursulino pohrdavé odfrknutí mu dalo výmluvně najevo, co si kolegyně o jeho návštěvách věznice myslí. „Od chvíle, co ho zavřeli, se leccos změnilo,“ pronesl zkusmo Sebastian.

„Lituje toho?“

Sebastian zaváhal. Na tuto otázku neexistovala jednoznačná odpověď. Žádné ano nebo ne. Těžko říct, jestli by Ursulu zajímaly psychologické faktory, které v Billyho případě vstupují do hry, ale rozhodl se to alespoň zkusit.

„Každopádně lituje následků. Co se týče činů, tak… Ten, kdo je páchal, nebyl ten Billy, kterého známe, takže… vlastně sám tak úplně neví, jak se k nim postavit.“

„A s tím mu pomáháš ty?“

„Pokouším se.“

Poprvé od chvíle, kdy usedl na zadní sedadlo auta, se k němu Ursula otočila a zadívala se na něj.

„Proč? Billy je ti naprosto ukradený, zato ublížil několika lidem, na kterých ti podle tvých vlastních slov záleží.“

„Já vím.“

„Takže proč? Protože jsi takový altruistický dobrák a rád pomáháš bližnímu?“

Jedovatou ironii v jejích slovech nešlo přeslechnout. Ze všech lidí na světě ho zřejmě znala nejlépe právě Ursula. Jestli má jejich vztah alespoň obstojně fungovat, tak jí nemůže lhát.

Jí ne. Už nikdy.

„Chystám se o něm napsat knížku.“

„A on o tom ví?“

„Ne.“

„Tak tomu věřím.“ Ursula se jízlivě usmála. „Využít druhého za účelem vlastního prospěchu, to už by ti spíš bylo podobné.“ Sebastian opět musel uznat, že má pravdu. Ursula se otočila zpátky dopředu.

„Vanja tím, že tě bere s sebou, dost riskuje. Rosmarie tě nemá zrovna moc v lásce.“

„Kvůli tomu nápisu na zdi ovšem nemáte tak úplně na výběr.“

„Člověk má na výběr vždycky. Může se zachovat buď správně, anebo špatně.“

Taky fakt. Jenže on si zcela záměrně a ustavičně vybíral špatně celé roky, aby sám sebe potrestal. Protože správná volba by mu mohla přinést do života záblesk radosti a štěstí, které si nezasloužil.

„Díky,“ obrátil se na Vanju.

„Neděkuj, jen se snaž chovat tak, abych toho rozhodnutí nemusela litovat.“

Sebastian přikývl a rozvalil se na sedadle. Přesně tato slova použil Torkel, když tehdy před lety ve Västeråsu přijímal Sebastiana zpátky. A jak je na tom teď…

Dál jeli mlčky.

Teď je vpustili za zábranu, kde jim v ústrety kráčel vyšetřovatel v civilu, s rukou napřaženou k pozdravu. Bylo mu kolem pětačtyřiceti, tmavé vlasy měl na spáncích prokvetlé. V plátěných kalhotách, teniskách, mikině a prošívané vestě vypadal, jako by ho sem povolali rovnou z grilovačky s rodinou a přáteli.

„Zdravím, já jsem Radjan Mičić, to já jsem vám volal.“

„Co víte?“ zajímala se Vanja, když se navzájem představili.

„Neměli majitelé v poslední době opletačky se zákonem?“ ozvala se Vanja.

„Nic takového se k nám nedoneslo.“

„Dobře, díky.“

„Asi si na to nepamatujete,“ pousmál se Radjan. „Ale setkali jsme se, když jste tu byli posledně. Ten kluk z palmlövského gymnázia, co zastřelil kamaráda.“

Je to tak dávno.

„Mně ne.“