Copyright © 2024 by Ladislav Klimeš

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for Cover by Michal Kuba

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-3026-9

Obsah

Prolog:

Část 1:

Kapitola 1: Vlak

Kapitola 2: Tunel

Kapitola 3: Předměstí

Část 2:

Kapitola 4: Nemocnice

Kapitola 5: Základna

Kapitola 6: Dálnice

Část 3:

Kapitola 7: Vstup

Kapitola 8: Tovární sekce

Kapitola 9: Sklady

Část 4:

Kapitola 10: Laboratoře

Kapitola 11: Servisní sekce

Kapitola 12: Ubikace

Kapitola 13: Povrch

Epilog

Poděkování

Věnováno všem milovníkům akčních béček

a PC her z let 1998–2005...

Bloudili dlouho prázdným prostorem...

Zoufalí a hladoví.

Nutně potřebovali místo k úkrytu.

A malá zapadlá planeta se jim k tomu perfektně hodila...

Prolog:

Pustiny ve Východní Evropě.

20 let po Anexi.

Panovala jasná noc. Sem tam putoval po obloze nějaký mráček.

Měsíční světlo zalévalo malou samotu v údolí. Okolo se široko daleko táhly lesy. Sníh se třpytil v odlescích měsíčních paprsků.

Klid a mír.

V budově se svítilo. Zpoza záclon se linulo mdlé světlo.

Občas zahoukala sova či zavyl vlk. Nebo se ozvalo nějaké jiné zvíře.

Z jižní strany lesa se vynořilo šest postav. To samé se opakovalo o chvíli později u severní strany. Z východu a západu se jich přiblížilo na každé straně rovnou dvanáct. Pomalu a tiše obklíčily dům.

Týmy ze severu a jihu se rozdělily.

Vždy dva členové zůstali stát a zbytek se vydal k domu.

Nakonec se seřadili u hlavního a bočního vchodu.

„Okolí je čisté,“ zapraskala vysílačka. „Žádná aktivita.“

„Rozumím,“ odpověděla Jednička za mnou.

Nastala chvíle nervózního klidu.

Všichni jsme mířili zbraněmi na dveře nebo na okna. Nicméně to nevypadalo, že by obyvatelé domu nějak zareagovali. Nebo vůbec zaregistrovali náš příchod.

Pevně sevřu svůj Sig Sauer MCX. Pomalu se nadechuju a vydechuju.

Za chvíli to začne.

„Tak jo,“ začala Jednička. „Posílám info o cíli.“

Hned jak to řekl, vyskočila na displeji mé přilby malá fotografie. Muž, tak pětatřicet, holohlavý. Na fotce byla vidět ještě uniforma bývalé Británie. Fotka se zmenšila a pod ní vyjely základní informace.

Jméno: Spencer Jankowski

Věk: 37

Výška: 189 cm

Váha: 100 kg

Postava: svalnatá

Upozornění: cíl je bývalý voják SAS. Vycvičený a vysoce nebezpečný.

No, s tím věkem jsem se moc nesekl, koukám.

„Obdrželi všichni?“

„Ano,“ odpověděl každý z nás.

„Dobře, pamatujte si – potřebujeme ho živého. ŽIVÉHO! Ostatní vzbouřence likvidujte podle libosti.“

„A civilisté?“ optal se někdo. Podle hlasu jsem to tipoval na člověka, kterého jsem znal jen jako Osmičku.

„Postradatelní,“ odpověděl suše Jednička. „Poslední kontrola.“

Nikdo to nekomentoval, bylo to běžné.

Tyhle zátahy na Rebely, hlavně na jejich vůdce, probíhaly vždy podle stejného scénáře.

Vytipovalo se místo, kde by se mohl cíl nacházet. Následovalo několikadenní sledování, a když bylo potvrzeno, že se cíl nachází v oblasti, vyslal se speciální zásahový tým.

Ten se skládal z náhodně vybraných členů alianční armády. Vždy jsme se znali jen pod čísly. A to ještě ne pod služebními. Jednička byl velitel a další čísla se rozdělovala podle role.

To vše z důvodu anonymity a maximálního zabezpečení.

Zrádci a práskači mohli být všude.

A nikdo z velení si fakt nepřál, aby někdo velitele Rebelů vystrašil. To platilo u Jankowskiho desetinásobně. Tenhle zmetek nám zatápěl od počátku Anexe a vzpoury za osamostatnění.

„Dvojka připravena.“

„Trojka připravena.“

„Čtyřka připravena,“ zahlásím.

Postupně se všichni nahlásili.

Od Dvojky do Padesát šestky.

„Všichni připraveni, dobře. Tak jdem na to.“

Jednička se odmlčel a nechal nás se naposledy nadechnout.

„Zahajte akci.“

Voják přede mnou vyrazil dveře.

Hodil dovnitř oslepující granát.

Bum!

Na druhé straně domu se stalo totéž.

Nahrnuli jsme se dovnitř.

„Aliance!“ zařval. „Všichni na zem! Hned!“

Osm lidí se během pár vteřin dostalo do domu, zajistilo předsíň a nakonec vniklo do hlavní místnosti.

Obyvatelé domu byli překvapení.

To je slabé slovo.

Spíš vyjevení.

Podle všeho zrovna večeřeli.

Nebo snídali, záleželo na úhlu pohledu.

Pět jich sedělo kolem dlouhého stolu uprostřed místnosti. Z plechovek stoupala pára. Všichni byli ve špinavých hadrech. Civilní oblečení, staré, prodřené. Na levé paži měl každý z nich žlutou pásku.

Značka takzvané Svobodné gardy.

Stará ákáčka byla opřená o zeď přímo naproti mně. Stejně tak další vojenské vybavení.

Na stole samotném se povalovaly pistole.

Bingo, tohle bude zlatá žíla. Z těchhle i něco dostaneme.

Pokud budou spolupracovat...

„Ruce nad hlavu!“ řval ten přede mnou. „Na zem!“

Ruce se pomalu začaly zvedat. Někteří v nich stále drželi lžíce a vidličky.

„Čtyřka, Pětka, Šestka, Sedmička, zkontrolovat horní patro!“ rozkázala Jednička.

S ostatními zmíněnými si vyměníme krátké pokývnutí hlavou a vyrazíme. První Pětka, za ním já a pak zbytek. Mířili jsme před sebe puškami a pečlivě se rozhlíželi. Těch pět bylo na takový barák málo. V těchhle samotách jich obvykle bývalo deset. Někdy dvacet.

Pětice dole musela být jen hlídka. Ostatní spali nahoře. Vydupali jsme schody nahoru a rozhlédli se. Čtyři další místnosti.

Pár gest a přiblížili jsme se k prvním dveřím.

V tu chvíli to šlo absolutně do prdele...

Jeden ze sedících dole, myslím, že to byl ten v čele stolu, se pohnul.

„Stůj!“ zařvala dvojka.

On už ale skočil stranou.

Zbytek sáhl po pistolích.

Dveře před Pětkou se rozrazily. Přímo jemu do obličeje.

Pětka ztratil rovnováhu a přepadl přes zábradlí.

Dole se začalo střílet.

Palba z pušek a pistolí. Sem tam nějaká brokovnice.

Střely létaly všemi směry. Ničily omítku a vybavení domu. Třísky se odštípávaly od dřevěného obložení.

Ve dveřích se objevil postarší muž s brokovnicí. Ještě stihl na mě zamířit, ale vypálit už ne.

Skočil mi totiž přímo do mířidel. Stisknu spoušť.

Prásk! Prásk! Prásk!

V rychlém sledu vypálím tři rány.

Na stěnu vystříkla krev.

Muž zavrávoral a jak padal, vystřelil. Broky šly mimo mě, ale Šestka za mnou zařval.

Odletěl dozadu a povalil Sedmičku. Já se připlácl na stěnu a vypálil do muže další tři rány.

Tentokrát se už definitivně zhroutil. Hned za ním vyběhl další.

Mladík s pistolí.

Nebylo potřeba váhat, rovnou jsem mu poslal dvě rány do hlavy. Explodovala a ke krvi na stěně se přidal i mozek a kousky kostí.

Vzduch se naplnil puchem střelného prachu a krve.

Rána do zad mě poslala na zem.

V první chvíli nechápu.

Kterej kretén od nás mi to poslal do zad?!?

Rychle se přetočím na záda, pušku napřaženou.

Za mnou žádný spojenec nebyl.

Byl tam další muž středního věku s pistolí a kalhotama dole. Očividně se nemusím ptát, kde se tady do hajzlu vzal.

Krátký okamžik zaváhal. Vypálil po mně dvě rány, ale zřejmě nečekal, že to pancíř na zádech ustojí.

No, tuhle chybu už nenapraví.

Dvě rány do hrudníku odeslaly toho hajzla zpět do hajzlu. Dopadl vsedě na mísu.

A už se nehnul.

Z předposlední místnosti vyběhla žena se samopalem a začala kolem sebe zběsile střílet.

Neváhám a ukončím i její působení na scéně.

Palba dole ustala.

Chvíli ležím na zemi a zběsile oddychuju.

„Čistý!“ zařval někdo zespodu.

„Tady… taky…“ zaskuhrám a pokusím se zvednout.

Pancíř sice střelu zadržel, ale její náraz i tak bolel. Až z krve vyprchá adrenalin, pár dní se nehnu.

Pomalu se vyhoupnu na kolena a pak se úplně postavím.

Dovolím si krátké nakouknutí dolů.

Mám co dělat, abych hned nezačal nadávat.

Ze čtyř našich byl naživu pouze jeden.

Ostatní se váleli na sračky hned vedle Rebelů. Rebelové byli rozstřílení na kusy. Končetiny a orgány se mísily v krvavé lázni.

Na našich nebyla zranění tak patrná. Nicméně i oni byli mrtví.

Jen Sedmička ležel zavalený Šestkou a sténal. Musel to koupit, ale nijak smrtelně.

Hned mi došlo, co se stalo. Dole někdo ztratil nervy, když se Rebel pohnul. Všichni začali střílet po všech. Tak přesně takhle to dopadne, když se lidi blbě rozmístí.

Postřílejí se navzájem.

Do prdele, kterej kretén dával dohromady tým na dnešní akci?!?

„Jsem v pořádku,“ oznámím tomu dole. Kupodivu displej mi hned řekl, že se jedná o číslo Dvě. Ten mi ukázal zdvižený palec.

Rozhlédnu se a nakouknu do otevřených dveří. Nikdo živý. Postupně takhle projdu celé patro.

„Poslední místnost!“ houknu.

„Tak ji prověř!“ zazní zdola.

Dvojka se mezitím pustil do kontroly našich. Opravdu, žil jen Sedmička. Měl prostřelenou nohu a ruku. S asistencí se snažil zavázat si rány a zastavit krvácení.

Přiblížím se ke dveřím a opatrně je otevřu.

Tma jak v pytli. Rychle rozsvítím svítilnu na zbrani a na helmě. Kužely světla ozářily místnost plnou prázdných matrací.

Uslyším jednu věc – zrychlený dech. Někdo dýchal nahlas.

Postupně přejedu celou hlavní místnost a uvidím zdroj zvuku. Kluk, nemohlo mu být víc jak dvanáct. Mířil na mě ákáčkem. Jeho drobné tělíčko působilo oproti velké pušce téměř směšně. Jenom by na mě nemusel mířit s prstem na spoušti.

Hlaveň pušky se třásla.

Byl vyděšený k smrti.

No, ti dole nám nic neřeknou, ale když získám aspoň nějakého zajatce, bude to Pyrrhovo vítězství.

Jankowski tu nebyl.

Matrací tu bylo víc než Rebelů, takže jich tu muselo ještě včera spát o dost víc. Došlo mi, že celá tahle budova byl jen tranzitní bod na nějaké pašerácké stezce.

Žádné velitelství, jak nám tvrdil velitel.

Existovalo vůbec nějaké stálé velitelství Rebelů? Nebo byli tak mobilní, jak o tom zatím svědčily důkazy?

Až moc otázek na můj vkus.

Tenhle kluk by mohl něco vědět. Třeba kam ten bastard zmizel.

Levačku opatrně odtáhnu ze zbraně. Hlaveň mojí pušky ale na něj nepřestává mířit.

Pro jistotu.

„Klid, kluku,“ řeknu opatrně a ukážu otevřenou dlaň. „To bude dobrý, polož to.“

Kluk se ani nehnul. Jen se dál třásl.

Můj elektronicky zkreslený hlas nezněl moc uklidňujícím dojmem. Helmu si ale nesundám, tak blbej fakt nejsem.

„Kluku, neblbni,“ vyzvu ho. „Když to položíš, nic se ti nestane.“

Prásk!

Byl to reflex.

Kluk zmáčkl spoušť.

Já taky.

Střela mě udeřila do hrudníku a vyhodila z místnosti.

Kluk to schytal do kolene. To se rozprsklo a on padl na bok.

Začal střílet na automat.

Střely do mě zabušily a málem mě shodily ze schodů. Pevně sevřu zbraň oběma rukama, přepnu na automat a vyprázdním do místnosti zbytek zásobníku.

Rychle přebiju a pošlu tam druhý.

Ticho.

Opět přebiju a nakouknu.

Kluk to měl za sebou. Moje palba ho rozmázla po celé stěně. Malé tělíčko leželo prostřílené skrznaskrz. Mrtvé oči se ve světle svítilny leskly. Pohlédnu mu do tváře. Měl výraz plný nenávisti.

Ty jsi vrah.

Ty jsi zrádce.

„Kurva!“

Vztekle kopnu do batohu vedle sebe a sejdu dolů.

Tohle se kardinálně posralo.

Vylezu ven a rozhlédnu se.

Podpůrné týmy zatím zamířily do budovy zajistit stopy a info. Snad něco mezi všemi těmi těly najdou. Bohužel, nevěřil jsem tomu.

Za těch pár měsíců bojů s Rebely mi došlo, že oni si nic nezapisují. Veškeré informace uchovávají v paměti. Žádné disky, mapy ani psané zprávy. I elektronickou komunikaci drželi na minimu.

Sem tam se poštěstilo někoho zajmout, ale to byli většinou pěšáci s malou hodnotou.

„Kurva!“ zařvu naplno.

Pár lidí se vedle mě polekaně otočilo.

Vztekle bouchnu do stěny. Omítka v tom místě opadala.

„Co se stalo?“ zasípala vysílačka.

Důvěrně známý hlas Plukovníka. Mého přímého nadřízeného. V podstatě jediný člověk, kterého jsem znal reálným jménem.

A kterého jsem byl ochoten poslechnout.

„Je to v háji,“ zavrčím, „Jankowski tam nebyl. Musel zdrhnout. Pravděpodobně už včera v noci.“

Chvíle ticha. Očividně to zpracovával.

„Kurva,“ zabručel.

„Jo, to jsem právě řekl asi tak desetkrát,“ opáčím.

Další okamžik ticha. Plukovník očividně přemýšlel.

„Dobře, stáhněte se, tohle probereme na základně.“

O osm měsíců později...

Upravím si vestu na hrudníku a prohlédnu se v zrcadle. Vše vypadalo tak, jak má.

Ochranná vesta, chrániče loktů a kolen, taky nárameníky a opasek. Černý overal a vysoké kožené boty. Na hlavě helma s maskou.

Stylové a vyčištěné.

Aspoň mě nikdo nebude drbat za ústrojovou nekázeň.

Povzdechnu si.

„Jeden průser a roky snažení v prdeli…“

Po té neúspěšné akci s námi lidské vedení Aliance pořádně zametlo. Spíš s námi vydrbali. Jediný, kdo to ustál bez pořádného škraloupu, byl Plukovník. I ten ale přišel o velení nad akcemi v pustinách.

Já dopadl ještě relativně dobře. Zavřeli mě na okrajovou strážnici v Megapoli 15. Udělali ze mě obyčejnýho pochůzkáře.

Co jsem tak zaslechl, tak Dvojku rovnou vyrazili.

Vyhazov z alianční Bezpečnosti znamenal jediné – rozsudek smrti. Vyhozenému byl pronajat byt někde v horší čtvrti a do toho se vypustila hláška, že dotyčný je bývalý policajt. Gangy se postaraly o zbytek.

Životnost takového člověka se počítala na dny.

Nějaký policajt z Megapole 3 prý držel rekord, a to krásný týden.

Takže jo, dopadl jsem ještě dobře.

Z elitního zásahového komanda se ze mě stal KPČ.

Kvalifikovaný postávající čurák.

Opět si povzdechnu. Tolik let práce, dřiny a snahy a můžu začít odznova. Moje práce pro alianční složky měla svůj důvod. Dost osobní důvod.

„Číslo 4488,“ ozvalo se ode dveří, „máš zpoždění! Koukej pohnout! Tvoje šichta začala.“

„Už jdu, veliteli.“

Pokrčím rameny a naposled se prohlédnu. Sice tyhle uniformy měly styl, ale já preferoval bojovou zbroj. Posunu si pistoli na opasku do pohodlnější polohy a vyrazím.

Tohle bude den na hovno...

Služba začala jako vždycky.

Nahlásím se na recepci a převezmu svůj rozpis úkolů.

Rozpis mi předal strážný s otráveným hlasem. Díky masce jsem mu neviděl do obličeje. Všichni jsme tady museli povinně nosit masky.

Kvůli bezpečnosti.

Holt spoustě lidí se začlenění do Aliance vesmírných ras zrovna dvakrát nelíbilo. O to víc se snažili likvidovat ty, kteří se k nim přidali dobrovolně, nebo dokonce s radostí.

Já byl na žebříčku nenáviděných kurevsky vysoko.

Už škraloupy z života před Příchodem mě vyřazovaly ze společnosti. Služba novým vládcům planety Země byla proto jedinou možností, jak aspoň trochu žít.

Paradoxně, Anexí se spousta věcí v mém životě zlepšila. Mohl jsem volně chodit, cvičit a dělat to, co mám rád. Žádná cela tři krát čtyři metry a hromada tišících léků.

Teď ti, co by na mě kdysi plivali, klečeli někde v koutě, třásli se strachy a modlili se, abych je jen tak z plezíru nezastřelil.

Jo, lidi jsou svině… Tak jsem se stal něčím ještě horším.

Prohlédnu si rozpis.

A jakékoliv naděje na zlepšení dne padly.

Vnitřní úklid... už zase... ach jo...

Celou šichtu budu muset strávit ve ventilačních šachtách a hledat krysy či kočkokrysy, nebo jinou podobnou havěť. Šéf stanice mě fakt nemá rád.

No budiž.

S mírným zavrčením se vydám plnit zadaný úkol.

Nakonec nemám moc práce.

Strážnice je sice třípatrová a plná různých šachet a zapadlých míst, nicméně za tu dobu je znám nazpaměť. Všechna jsou špinavá a temná. Baterka byla nutnost. Stejně jako elektrický obušek na krysáky, protože střílet se v tomhle prostoru nedalo.

Jelikož tuhle službu chytám poslední dobou dost pravidelně, jsou ventilační šachty na strážnici čisté a nezamořené.

Ten předchozí, co tuhle práci dělal, musel být neskutečnej kokot.

Když jsem šichtu na vnitřním úklidu vyfásl poprvé, šachty se krysokočkami, nebo slangově řečeno krysáky, jen hemžily. Trvalo mi pár týdnů, než jsem ve ventilačních šachtách udělal pořádek.

Už se jimi neproháněli krysáci ani jiná havěť.

Dům utichl.

Žádné škrábání drápků ve ventilačkách po nocích.

Někteří si to pochvalovali, jiní to nekomentovali. Ale aby mě někdo pochválil přímo do očí, to ne.

Sralo mě to.

Všichni se na mě koukali skrz prsty.

Bývalý elitář, co posral misi.

Debil, který je tu na dosloužení.

Nic víc.

Zbývalo mi projít jenom dvě ventilačky, když něco zaslechnu.

Hlasy ve výstrojní místnosti. Přestanu dupat a začnu našlapovat pomalu. Potichu se přiblížím k mříži.

Získám díky tomu omezený pohled do místnosti. Snažím se zorientovat, kdo v ní je.

Pět mužů, místní zásahovka.

Připravovali se na směnu ve vozidle.

V klidu klábosili.

Na tom by nebylo nic divného, kdybych mezi jejich řečí nezaslechl svoje služební číslo.

„4488? Myslíš ten elitář, co ho k nám převeleli?“ zeptal se jeden.

„Jo, toho myslím,“ odpověděl mu druhý.

Kteří to byli, netuším. Všichni měli nasazené masky a už jen dolaďovali zbroje. Za chvíli si převezmou zbraně a odejdou.

„Hele, nevím o něm nic,“ odpověděl první a krčil rameny.

Nechápu, proč mě tak propírají, dementi...

Nicméně, poslouchal jsem dál. Zajímalo mě, jaké drby vytáhnou.

„Mně se před pár dny podařilo dostat do databank na IT oddělení,“ ozval se třetí hlas.

„Kecáš,“ zasmál se čtvrtý.

„Nekecám,“ oponoval třetí a mávl při tom rukama. Teď mi došlo, kdo se s kým baví. Byla to čtveřice dál ode mě. Pátý se pořád mlčky přehraboval ve skříni.

Nakonec i on zvedl hlavu.

„Slyšel jsem, že to při poslední akci nějak podělal,“ přispěl do hovoru, „prej postřílel vlastní.“

Co to meleš za sračky, ty idiote?!

Mohu snad za to, že když Rebelové vytáhli zbraně, tak začala přestřelka? V tak malým prostoru? Byl jsi tam vůbec, nebo jen posloucháš drby?

„To by sedělo k tomu, co jsem slyšel,“ přitakal třetí.

S odstupem času si uvědomuju, že kdybych tehdy odešel a pustil to z hlavy, nemuselo to dopadnout tak, jak to ve finále dopadlo.

„A cos slyšel?“ vyzvídal první.

„Že je to magor, získal jsem přístup do jeho složky.“

Všichni se seskupili u třetího a poslouchali.

Třetí trochu ztlumil hlas, ale ne natolik, abych ho neslyšel.

„Jmenuje se Aiden Sheppard,“ začal a já ztuhnu. Tohle jméno jsem dlouho neslyšel. Kam se to ten parchant sakra dostal, že zná moje skutečné jméno?

Tyhle věci mají vědět jen na velení. Ne obyčejní pochůzkáři!

Začala se ve mně vařit krev. Snažím se zklidnit dech. Trojka ale pokračoval.

„Před Anexí to byl vojcl. Delta Force. Specializoval se na černé operace. Irák, Afghánistán, Rusko… Hoši, ten měl takovej výčet akcí, že jsem koukal. Je to fakt síla, ta jeho složka.“

Trojka se rozhlédl a významně si poklepal na kapsu vesty.

„Mimochodem, mám ji tady, stejně jako spoustu dalších složek.“

„To je jedno,“ mávl rukou první. „Pokračuj o psychoušovi. To mě zajímá!“

Psychouš? Zatnu pěsti. Já ti dám psychouše, že se z toho posereš, zmrde!

„Tak ten psychouš tě zajímá?“ zasmál se třetí. „Proč vlastně? Víš, koho mám ještě v kapse?“

„To je mi jedno, 4488 mi nahání hrůzu.“

„Nejsi jedinej,“ přidal se pětka. „Všimli jste si, jak se chová? S nikým nemluví, nikdy jsem ho neviděl v jídelně. Ten člověk snad nežere.“

„Žere,“ oponoval čtyřka. „Viděl jsem ho, jak si bere žrádlo na ubytovnu. Má samostatnej pokoj.“

„Zmrd,“ zavrčel jednička.

Závidíš, že mám právo na samostatnej kutloch? Tak o to tu jde?

Je pravda, že krom velitele stanice a jeho asistenta jsem byl jediný, komu přidělili samostatný pokoj. Ostatní spali po čtyřech nebo pěti. Malé skupinky, co se znaly.

„Spíš se velení bojí, aby nikoho nesežral,“ utrousil trojka.

To už mi krev začínala vřít. Ta poznámka mě vytočila doběla.

Fajn, co z tebe vyleze?

„Co tím myslíš?“ podivil se pětka.

„No, tenhle Sheppard,“ pokračoval, „má podle záznamu slušnej škraloup. Jednoho dne se vrátil domů z akce a zabil svoji těhotnou ženu a dceru. Pak je sežral.“

„To si děláš prdel?!“ vyhrkli všichni ostatní.

Trojka jen zavrtěl hlavou.

„Nedělám. Fakt je obě rozsekal a pak uvařil. V lednici u něj ještě našli jejich hlavy.“

„Tři,“ opravil ho první, „jeho stará byla těhotná, asi dostal chuť na kinder vajíčko.“

Celá skupinka se rozesmála.

Já se ve ventilačce sesul na zem.

Křečovitě svírám pěsti, až mi v rukavicích musely zbělet klouby.

Opět se mi začne před očima promítat ten den.

Přijdu domů… tam policajti… bez ptaní mě zabásli a řekli mi, co jsem prý udělal. Jenže… já to nebyl. Nebyl jsem doma dva měsíce.

Už měli všechno připravený. Výpovědi svědků, důkazy. Já se snažil bránit, ale nikdo mi nevěřil.

„Ty vole,“ hlesl jeden z nich, „jak takovej psychouš může ještě žít? To ho nepopravili?“

„Měl slušnýho právníka, ten to uhrál na nepříčetnost. Aliance ho našla v nějaký léčebně nadopovanýho práškama. Tak mu nabídli práci.“

„To je ale svinstvo!“ zařval první. „Tahle zrůda tady nemá co dělat.“

Svinstvo je, že tohle vůbec říkáš...

„Nemá,“ přitakal třetí, „ale asi má nějakýho kámoše na velení. Slušně si ho hejčkal až do toho průseru.“

„Takže tu máme protekčního psychouše?“ optal se pátý, ale znělo to spíš jako konstatování.

„Jo, měli bychom si na něj dávat pozor,“ usoudil třetí.

To byste měli, zmrdi.

Krev se mi v žilách přímo odpařovala. Byl jsem rudý vzteky. Celé okolí se ponořilo do narudlého šera.

Tohle vám spočítám!

Zvednu se a vyrazím ventilačkou dál.

O místnost dál byla zbrojnice. Tam určitě mířili i oni. Jenže než dodebatují, já už tam budu.

A dám to těm bastardům sežrat. Tohle na mě vytáhnout? Ti to maj spočítaný.

Vylezu z ventilace přímo ve zbrojnici. Ruce se mi třásly vztekem.

Nikdo mi nebude vyčítat něco, co na mě ušili! Ne vraždu jedinejch osob, na kterých mi v životě záleželo!

Rozhlédnu se. Všechny zbraně byly zajištěné ve skříních na kód.

Já ho ke smůle těch pomlouvačů znal.

Přistoupím k první skříni.

Zde se skladovaly zbraně na okamžité použití. Prostě vytáhnout, dát zásobník a střílet.

Naťukám kód do numerické klávesnice. Skříň se s cvaknutím otevřela.

Rozhlédnu se. Pistole, pušky a dvě brokovnice.

Byly tu i nové SFAR-M GL.

Tuhle pušku začala Aliance zařazovat teprve nedávno. Inspirovali se u pozemských pušek SCAR, akorát lehce upravili konstrukci a odlehčili ji.

Jednu z nich popadnu a kouknu se po munici. Na spodku skříně ležely zásobníky. Jak klasické třicetiranné, tak i padesátiranný buben.

Naplněné.

Sáhnu po tom bubnovém a naláduju ho do zbraně. Jen to lehce cvakne.

Ti vedle se už očividně vykecali a jdou si pro zbraně. Pořád mě řešili a očividně se infu o mně smáli.

Blekotali něco o osudu a zrůdách.

Je na čase, aby jim osud vyrazil naproti.

Prudce vykopnu dveře.

Jeden zrovna sahal po klice. Dveře mu vrazily přímo do obličeje. Křup.

Jen bolestně zaskučel a odletěl mezi ostatní. Okamžitě si sevřel levačku.

Musel jsem mu ji tím svým nástupem na scénu přerazit.

Ostatní se zarazili. Trojka se koukl na moji hruď.

„4488?“ podivil se a začal pomalu zvedat ruce. „Co tu děláš?“

„Uklízel jsem šachty. Všechno jsem slyšel!“

Tu druhou větu zařvu.

Vyměnili si překvapené pohledy. Nicméně všichni ostatní začali taky zdvihat ruce. Sáhnout po pistolích na opasku je očividně nenapadlo.

„Ale no tak,“ zkusil první uklidnit situaci, „to byly jen běžný drby. Nech to plavat.“

„Nech to plavat?!“ začnu vztekle řvát. „Mám nechat plavat fakt, že jste se dostali k mojí složce?! A tvrdili o mně, že jsem psychopat?! Že jsem si vyvraždil rodinu?!“

Třetí se očividně automaticky postavil do role mluvčího.

„Jen drby, kámo.“

„Drby, jo? Drby?! Hlavně, že je berete jako pravdu!“

„Hele,“ ozval se první, „polož tu zbraň, nech to plavat. My to nikomu neřekneme.“

„To si pište, že neřeknete!“

Přepnu na automat.

Pětice zůstala jen zaraženě stát. Ani jeden se nepohnul. Díky maskám jsem jim neviděl do tváří, ale bylo jasné, že jsem je vyděsil k smrti.

„A jen tak pro zajímavost,“ řeknu úplně klidně, „já svoji ženu a dceru nezabil. Jen jsem je sežral.“

Začnu střílet.

Střílím a řvu vzteky.

Kulky trhají pětici mužů na malé kousky. Stejně tak celé okolí.

K rudé mlze před mýma očima se připojila i ta okolo mě.

Ani jeden nestihl zareagovat. Souvislá palba je pokrájela. Ruce, nohy, kousky lebek a mozků. To vše létalo vzduchem. Přejíždím hlavní z jedné strany na druhou a nepřestávám střílet.

Nábojnice mi s cinkáním dopadaly k nohám.

Zbraň cvakla naprázdno.

Závěr zůstal vzadu.

Z hlavně stoupal dým.

Trvá mi hodně dlouho, než se uklidním. Pohlédnu na tu apokalypsu. Na zemi ležela pětice rozstřílených těl. Krev ohodila celé okolí. I ze stropu odkapávala v tlustých kapkách.

Celá místnost byla rovnou na odpis. Žádná skříňka nezůstala ušetřená.

Puška mi vypadne z rukou a s prásknutím skončí na zemi.

Zírám na tu spoušť, neschopen jakéhokoliv pohybu.

Za krátký okamžik do místnosti vtrhli další policajti a zajistili mě.

Ve výslechové cele jsem strávil pět hodin.

Nikdo mě nebil, nikdo se mě na nic neptal. Prostě mě tam zavřeli a odešli. V krku mi vyschlo a dostal jsem šílený hlad.

V poutech jsem seděl na vrzající železné židli. Jakýkoliv pohyb vyvolal salvu pazvuků.

Dveře se otevřely a světlo z chodby mě na krátký okamžik oslnilo.

„Co mi to děláš?“ zeptal se plukovník Cross ztrápeným hlasem.

V ruce nesl láhev vody. Vešel a zavřel za sebou.

Pomalu ji položil na stůl a čekal na moji reakci.

„Aidene, Aidene,“ povzdechl si a posadil se naproti mně. I jeho židle zavrzala.

„Byl to únik informací,“ začnu opatrně a nastavím ruce.

Cross chvíli váhal, ale pak vytáhl svazek klíčů a odemkl mi pouta.

Promnu si ztuhlá zápěstí. Sundám masku a rychle se napiju z láhve. Struhadlo v krku ztratilo na ostrosti a já mohl začít opět normálně mluvit.

„Povídej,“ vybídl mě.

Během deseti minut mu vše převyprávím. Nakonec se mi to podaří zahrát na notu potenciálních zrádců, kteří chtěli prodat informace.

Cross jen přikyvoval. Nakonec vytáhnu ze své přilby malou paměťovou kartu.

„Přehraj si to, nahrávám úplně všechno.“

Opatrně ji převzal a strčil do kapsy.

„Tak co teď s tebou? Tady zůstat nemůžeš.“

„To máš pravdu, Wallaci,“ přikývnu. Bylo roztomilé pozorovat, jak mu hlava při tom oslovení cukla.

Oba jsme si už dávno odvykli používat svá pravá jména. Zůstala jen čísla a hodnosti.

Proto jsem mu poslední dobou čím dál častěji říkal jenom Plukovník.

„Možná, že bych pro tebe měl… trošku speciální úkol.“

„Povídej, ať je to cokoliv, jdu do toho.“

Stejně mi z týhle stanice začíná hrabat. Potřebuju odsud vypadnout…

„V Megapoli 8 hrozí povstání,“ začal stručně, „docela by ses tam hodil. Ty a tvůj původní tým.“

Vyvalím oči.

„Můj původní tým?“

„Přesně tak,“ přikývl, „sejdeš se s nimi na místě. Tak co, bereš?“

„To si piš.“

Část 1:

Příjezd

Z příručky vzorného občana

Aliance:

Aliance je společenství tvorů, kteří k nám přišli z dalekého vesmíru, aby nám pomohli. Jsou to naši dobrodinci, a proto se k nim chováme se zaslouženým respektem. Jejich rozhodnutí jsou jasná a neomylná. Nezpochybňují se.

Se stejným respektem se chováme k příslušníkům alianční Bezpečnosti. Oni vykonávají na naší planetě vůli Aliance. Jsou tvrdým a nemilosrdným kladivem na všechny, kteří chtějí podporovat zpátečnické myšlení a sabotovat cestu lidstva ke hvězdám.

Kapitola 1: Vlak

Vlak se řítil krajinou. Sem tam nadskočil na nějaké nerovnosti.

Já si užíval jízdu.

Připadal jsem si jako znovuzrozený.

Návrat do zbroje elitního zásahového komanda mi vlil novou krev do žil. Nebo tu starou pořádně okysličil.

Vypadl jsem ze stanice a dostal nový úkol. To mě probralo z té otrávené letargie a deprese, které jsem prožíval poslední měsíce.

Úkol byl jasný: doprav svoji prdel do Megapole 8 a tam se dozvíš, co dál.

Víc podrobností zatím nepotřebuji.

Stačilo sesunout se do sedačky a spokojeně odfukovat.

Vlak si razil cestu krajinou po koleji a já vnímal každý spoj. Ventilace uvnitř vagonu hučela, a tím dotvářela poněkud chmurnou kakofonii zvuků.

Duc... duc... duc...

Tohle byl navíc vojenský vlak.

Žádný civilní courák, co jezdil jednou za čtrnáct dní. Ten náš byl speciálně vypravený pro potlačení hrozícího povstání v Megapoli 8. Dvacet vagonů plných vojáků a vybavení.

Snad nic z toho nebude potřeba.

Obvykle stačilo, aby se do Megapole s velkou pompou vypravil podobný vlak a vojáci se pár dní producírovali po všech důležitých místech ve městě.

Horké hlavy velmi rychle chladly a Rebelové zase zmizeli ve stínech.

Neočekával jsem, že tohle bude jiné.

Nicméně, pořád to bylo dvacet vagonů. Běžně se posílala polovina. Navíc Cross byl stran detailů situace velice skoupý.

Něco tajil, jen mi nedocházelo co.

Moje teorie byla jednoduchá. Čekal, že se situace zvrtne, ale neměl pro to pádný důkaz. Proto poslal mě, abych to celé vyřešil.

Nebylo by to poprvé, ani naposled.

Můj vagon byl poloprázdný. Na sedadlech se povalovalo jen pár vojáků a v zadní části byly bedny s municí. Hezky vyrovnané až po strop.

Seděl jsem sám na místě pro čtyři osoby. Sem tam jsem se rozhlížel, jestli se něco neděje. V přední části si hověli čtyři vojáci a očividně spali. Zářivě rudé průzory měli vypnuté a jejich pozice naznačovala těžkou půlnoc.

Další tři byli za mnou a rozebírali situaci. Drby, samozřejmě, ale naštěstí ne o mně.

Konečně jsem nebyl středem pomluv. Tady mi bylo dobře. Všichni okolo byli profíci, vycvičení a spolehliví.

Ale potřebovali si pokecat.

„Co si myslíš, že se děje?“

„Blabla… Blabla…“