Přeložil Petr Kotrle

Copyright © 2022 Beale Williams Enterprise

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Petr Kotrle

Copyright ©2024 for Cover by Tomáš Flak

Copyright ©2024 for Maps by Isaac Stewart

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0002-6

Obsah

Věnování

Poděkování

POZNÁMKA AUTORA

Synopse Koruny z čarodřeva

Synopse Říše trav

Úvod

PRVNÍ ČÁST

1. Ostří

2. Vlci u dveří

3. Průvod herců

4. Jediná cesta ven

5. Chýše u řeky

6. Nositelé šípu

7. Všetečný kněz

8. Ve výškách

9. Člověk z domova

10. Krev a básně

11. Oblačná

12. Vrána pod krovy

13. Čerstvé rány

14. Tvář, jakou by nemohl mít rád...

15. Chuť čarodřeva

16. Aedonovo požehnání

17. Malý oříšek

18. Hroby jeho lidu

19. Zlaté oko

20. Otevřené dveře

21. Jehla

Věnování

Je to pořád stejný příběh, jenom rozdělený na části o velikosti knih, takže věnování zůstává stejné jako pro první a druhou knihu:

Tyto knihy jsou věnovány mým redaktorkám/nakladatelkám Betsy Wollheimové a Sheile Gilbertové a mé manželce a partnerce Deborah Bealeové. Nedovedu si představit, jaký by byl můj život bez nich, a stejně tak si rozhodně nedovedu představit, že by bez nich vznikly tyto knihy.

Poděkování

Když se mé knihy dostanou k čtenářům, jsou vždy produktem víc než jen jedné osoby. Rád bych poděkoval některým velice důležitým přispěvatelům.

Na prvních místech seznamu: Ron Hyde, Ylva von Löhneysenová, Jeremy Erman a Angela Welchelová byli čtenáři a kurátory těchto nových knih z Východního Ardu v mnoha ohledech od pročítání mých rukopisů přes kontrolu geografie na mapách po práci na indexech (to všechno pro tento díl vykonali) a dokonce sepsání občasné synopse. Bez jejich pomoci by mě návrat do mého vlastního smyšleného světa úplně zdrtil.

V roce 2020 jsme ztratili drahou přítelkyni Cindy Yanovou, která byla v raných fázích těchto knih také velkou pomocí a inspirací a strašlivě nám chybí. Toto bude první kniha, kterou nepřečte, a já nedokážu vypovědět, jak jsem z toho smutný.

Lisa Tveitová mnoho let statečně a šikovně udržovala v provozu stránky tadwilliams.com a poskytovala tak komunitě mých čtenářů místo, kde se mohou dozvědět novinky a dělat si (zaslouženě) legraci ze mne a mých čtyřdílných trilogií.

Olaf Keith nadále prokazuje mým knihám laskavosti na internetu a v Evropě a také je to superskvělý chlap. Díky, Olafe!

Isaac Stewart vytvořil pro celou tuto sérii nádherné mapy a pracovat s ním je tak příjemné a snadné, až z toho jde trochu strach. Co skrývá?

Marylou Capes-Plattová na této knize uplatnila své značné redaktorské schopnosti, tak jako na předchozích knihách. Nejen že mě uchránila před několika největšími chybami, ale také mě povzbuzuje poznámkami na okrajích. (Má velmi vysoké standardy.)

Joshua Starr z DAW Books jako vždycky efektivně a radostně pracoval se mnou a většinou výše uvedených osob, aby tuto knihu dostal do publikovatelné podoby. Pomáhá člověku se uvolnit a já jsem mu za to vděčný.

Matt Bialer je můj agent a přítel. Spolu s dalšími, kteří jsou zde uvedeni, je hlavním důvodem, proč mám nakladatelský průmysl stále rád. Škoda, že je fanoušek Yankees, ale i svatí měli své nedostatky.

A samozřejmě musím vyseknout poklonu skupině obvyklých podezřelých, která nese největší vinu za to, že se k vám moje knihy dostanou, a to redaktorskému týmu vedenému Betsy Wollheimovou a Sheilou Gilbertovou, mými skvělými nakladatelkami z DAW Books, s nimiž harmonicky spolupracuji od doby hluboko v minulém století. Je to něco, co jsem nikdy nebral jako samozřejmost.

Je pro mne také velké štěstí, že mám dobré nakladatele v německém Klett-Cotta a britském Hodder & Stoughton.

A v neposlední řadě chci poděkovat Deborah Bealeové, manželce a partnerce, ale také zatraceně dobré nakladatelce a podnikatelce.

POZNÁMKA AUTORA

Podle původního (a tolik vysmívaného) plánu jsem měl konečně chytit, podmanit si a čtenářům předvést to nejnepolapitelnější zvíře (alespoň pro mne) – reálnou třídílnou trilogii. Už několikrát jsem to neúspěšně zkusil, ale tentokrát jsem byl znovu statečný a plný optimismu a věřil jsem, že dokážu svůj příběh omezit na tři knihy praktického rozsahu.

Nebudu to natahovat: neuspěl jsem. Opět.

Proto je možné vše, co je na této knize neobvyklé – například, že je o něco kratší než obě předchozí – přičíst tomu, že se jedná o první polovinu textu, který by byl dlouhým, opravdu velice dlouhým třetím dílem. Nakladatelský průmysl se však od dob prvního cyklu z Východního Ardu a Věže zeleného anděla změnil, a tak se brzy ukázalo, že tak dlouhý třetí svazek tentokrát nedokážeme vydat ani v pevné vazbě, jak jsme to udělali s VZA.

Naštěstí se obludný poslední díl dal poměrně pohodlně rozdělit a první polovina podle mne pořád funguje jako samostatná kniha, neboť rozvržení počítalo s tím, že v původní polovině nastane zlom. A onen poslední díl bude brzy, slibuji.

Děkuji vám za trpělivost. Mé knihy a já jsme stále nedokončeným dílem.

Synopse Koruny z čarodřeva

Od konce vražedné, magické války s Králem bouří – války, jež málem zničila lidstvo – uplynulo více než třicet let. Zemím lidí vládnou z Nejvyššího trůnu král Simon a královna Miriamele, sotva víc než děti, když byl Král bouří poražen, ale se svými bývalými spojenci, nesmrtelnými Sithy, ztratili kontakt. Potom je cestou na Hayholt, starý hrad, jenž je sídlem Nejvyššího trůnu, ze zálohy přepadena Tanahaya, první vyslanec Sithů od konce války.

Zatímco Tiamak, učenec a blízký přítel krále a královny, se snaží se svou ženou Thelíou Tanahayin život zachránit, královna Miriamele a král Simon jsou mimo hrad, na cestě po království.

V rámci vyjížďky na sever jsou právě na návštěvě Hernystiru a krále Hugha, neboť Simon a Miriamele jsou znepokojeni chováním Hugha a jeho nové milenky, tajemné lady Tylleth. Královna vdova Inahwen varuje rádce královského páru, hraběte Eolaira, že král Hugh a Tylleth obnovili uctívání Morrigy, staré, temné, krví potřísněné hernystirské bohyně.

I když princ Morgan, sedmnáctiletý vnuk Simona a Miriamele, doprovází královskou rodinu na vyjížďce, tráví dny pitím a sukničkařením ve společnosti rytířů Astriana, Olverise a starého Porta. Morganův otec, princ Jan Jošua – jediný potomek Simona a Miriamele – zemřel před několika lety na záhadnou nemoc, čímž se z jeho ženy Idely stala vdova a z Morgana a jeho mladší sestry Lillie poloviční sirotci bez otce. Král s královnou, rodiče Jana Jošuy, pro něho stále truchlí.

Když králův rádce Tiamak zrovna neošetřuje otrávenou sithijskou vyslankyni, sbírá knihy pro knihovnu, která má uctít památku zemřelého Jana Jošuy, avšak jeho pomocník bratr Etan při zkoumání části princovy pozůstalosti objeví zakázanou a nebezpečnou knihu Pojednání o aetherických šepotech. Tiamaka naplní zlá předtucha, neboť Pojednání kdysi patřilo čaroději Pryratovi, nyní již mrtvému, jenž spolu s Králem bouří Inelukim usiloval o zničení lidstva, byť se jim nakonec záměr nezdařil.

Hrozeb mírové vládě Simona a Miriamele přibývá. Na mrazivém severu, v jeskynním městě Nakkiga pod horou Bouřný štít se nestárnoucí vládkyně Nornů, královna Utuk’ku probudila z mnohaletého magického spánku. Její hlavní sluha, kouzelník Achenabi, povolá na audienci ke královně velmistra Řádu stavitelů Viyekiho a ona mu oznámí úmysl znovu zaútočit na země smrtelníků. Královna uskuteční zvláštní obřad, při němž oživí Ommu, jednu z hlavních služebnic Krále bouří, i když se předpokládalo, že navěky zahynula při neúspěšném pokusu Nornů zničit Hayholt a království smrtelníků.

V Elvritshalle, hlavním městě Rimmersgardu, se královna Miriamele a král Simon znovu setkají se starým spojencem Sludigem a jeho ženou Alvou, jakož také se svými vzácnými qanuckými přáteli Binabikem a jeho ženou Sisqi. Seznámí se také s dcerou trollů Qinou a jejím snoubencem Malým Snenneqem.

Královská družina dorazí do Elvritshally právě včas, aby se mohla rozloučit s vévodou Isgrimnurem, jenž zemřel krátce po jejich příjezdu. Jeho posledním přáním je, aby Simon a Miriamele obnovili pátrání po princi Jošuovi (Miriamelinu strýci, Simonovu učiteli a jmenovci Jana Jošuy) a jeho dvojčatech jménem Derra a Deornoth, která před dvaceti lety záhadně zmizela. Později se Malý Snenneq, jenž je Binabikovým učedníkem, setká s princem Morganem a předpoví, že pro něj bude stejně důležitý, jako byl Binabiq pro Morganova dědečka, krále Simona.

Na hradě v jižním Rimmersgardu, který hostí královskou družinu cestou domů, si Simon uvědomí, že se mu už mnoho dní nic nezdálo. Poradí se s Binnabikem a ten mu vyrobí talisman, který mu má pomoct.

Hned další noci se Simonovi zdá o jeho zemřelém synovi a hlasu malé Leleth, která na něho kdysi volala ve snech před třemi desítkami let. Leleth mu řekne, že „děti se vracejí“. Poté, co Simon svým náměsíčnictvím vyděsí celý dvůr, Miriamele talisman zničí a Simon znovu ztratí schopnost snít.

Ještě dál na severu je míšenka obětnice Nezeru, dcera nornského šlechtice Viyekiho a lidské ženy Tzoji vyslána jako součást „Spáru“ nornských bojovníků pro kosti Hakatriho, bratra Inelukiho, poraženého Krále bouří. Nezeru a její druhové pod vedením velitele Makha zjistí, že kosti jsou uctívány smrtelníky, ale Makho a Nornové se jich zmocní a rozezleným ostrovanům uniknou. Nezeru na útěku nezabije jednoho z jejich nepřátel (dítě), za což je Makhem přísně potrestána.

Ale než se Spár stačí s Hakatriho ostatky vrátit do Nakkigy, setká se s ním arcimág nornské královny Achenabi, který si vezme kosti a Spár pošle na horu Urmsheim s novým úkolem získat krev živého draka. Na pomoc v tomto nebezpečném podniku s nimi pošle zotročeného obra jménem Goh Gam Gar.

Cestou na východ k hoře Urmsheim narazí nornský Spár na smrtelníka Jarnulfa, bývalého otroka v Nakkize, jenž přísahal, že Norny a jejich nesmrtelnou královnu Utuk’ku zničí. Jelikož Spár ztratil svého ozvěnáře – vyškoleného zprostředkovatele zpráv – Jarnulf Norny přesvědčí, aby si ho vzali jako průvodce, přitom však doufá, že bude moci prosadit vlastní záměry.

Všichni putují na východ k hoře, poslednímu známému domovu draků, a Jarnulf cestou zaslechne, jak se Nornové baví o velkém plánu své královny porazit smrtelníky získáním něčeho, co nazývají „Koruna z čarodřeva.“

Ve střední části Rimmersgardu Spár narazí na královskou výpravu a Jarnulfovi se podaří královně Miriamele a králi Simonovi tajně doručit zprávu, že nornská královna hledá něco, čemu se říká Koruna z čarodřeva. Simona, Miriamele a jejich rádce to poleká. Viděli již dost známek obnoveného nepřátelství ze strany Nornů, aby brali zprávu od Jarnulfa vážně, přestože o něm do té doby nikdy neslyšeli.

Ve městě Nabban se Wranňanka Jesa stará o Serasinu, malou dceru vévody Salucerise a vévodkyně Canthie, spojenců Simona a Miriamele. V Nabbanu stoupá napětí: hrabě Dallo Ingadaris se spolčil se Salucerisovým bratrem, hrabětem Drusisem, aby rozdmýchali strach z Thrithingských, kočovníků, jejichž území sousedí s Nabbanem. Drusis obviní Salucerise, že je příliš zbabělý, než aby barbary potrestal a zahnal je zpátky do stepí.

Na planinách Thrithingů se zatím šedooký Unver, adoptovaný člen Jeřábího klanu, a jeho společník Fremur zúčastní nájezdu na nabbanskou osadu. Na útěku Unver zachrání Fremurovi život, částečně možná proto, že by si chtěl vzít za ženu Fremurovu sestru Kulvu.

Královskou výpravu dostihne sir Aelin a přiveze zprávy svému prastrýci, hraběti Eolairovi. Lord Pasevalles, Eolairova dočasná náhrada na Hayholtu, je znepokojen vývojem v Nabbanu a hernystirská královna Inahwen vzkazuje, že král Hugh a lady Tylleth si v uctívání strašlivých starých bohů počínají čím dál otevřeněji. Eolair pošle Aelina s těmito špatnými zprávami za spolehlivým spojencem, hrabětem Murdem. Když však hledají útočiště před bouří, Aelin a jeho muži přenocují v pohraničním hradě u barona Curudana, velitele soukromých elitních oddílů krále Hugha. Aelin v noci během bouře nezřetelně zahlédne před pevností obrovskou nornskou armádu a následně pozoruje Curudanovo setkání s nejnebezpečnějšími nepřáteli lidstva. Než však mohou Aelin a jeho muži se zprávou o této zradě uniknout, Curudanovi bojovníci Stříbrní jeleni je zajmou a uvězní.

V nornském městě Nakkiga pošle lord Achenabi Viyekiho a jeho stavitele na tajnou výpravu do zemí smrtelníků, ale doprovází ho také malá armáda nornských vojáků. Tzoja zjistí, že když je Viyeki pryč, její život je v ohrožení ze strany manželky jejího milence, lady Khimabu, která Tzoju nenávidí za to, že na rozdíl od ní dala Viyekimu dítě, Nezeru. Tzoja ví, že musí utéct, pokud chce žít.

Když přemýšlí o své minulosti u astalinských sester v Rimmersgardu a dětství v Kwanitupulu, vyjde najevo, že je ve skutečnosti Derra, jedno ze ztracených dvojčat prince Jošuy a jeho thrithingské manželky Vorževy. Tzoja uprchne do Viyekiho prázdného domku u jezera v jeskyni hluboko pod městem.

Poté, co se královský průvod konečně vrátil na Hayholt, Simon a Miriamele požádají Tiamaka, aby na počest Isgrimnurova posledního přání obnovil pátrání po princi Jošuovi. Tiamak pošle svého pomocníka bratra Etana na jih, aby se pokusil zjistit, co se s Jošuou stalo, když před dvaceti lety zmizel.

Princ Morgan se mezitím nechá vyprovokovat Malým Snenneqem, aby vylezl na Hjeldinovu věž, místo, které má z celého Hayholtu nejhorší pověst, a málem ho to stojí život. Věří, že když byl na vršku věže, zahlédl dávno mrtvého Pryrata a přísahou si zaváže Malého Snenneqa, aby to udržel v tajnosti.

Přesvědčeni tíhou důkazů obnovené aktivity Nornů, které přicházejí odevšad, si Simon a Miriamele uvědomí, že tito dávní a magii ovládající nepřátelé jsou příliš silní, než aby jim mohli čelit sami. Rozhodnou se zkusit kontaktovat Sithy, zejména své staré spojence Jirikiho a Aditu. Na Simonovo naléhání Miriamele zdráhavě přistoupí na vyslání jejich vnuka, prince Morgana s Eolairem a oddílem vojáků do lesa Starosrce, aby Sithy našli a navrátili otrávenou vyslankyni Tanahayu tam, kde by se mohla vyléčit.

Viyeki se vydá z Nakkigy na jih k územím smrtelníků s doprovodem armády Nornů, jež chystá útok na smrtelnickou pevnost Naglimund. Je mu řečeno, že má se svými staviteli pod pevností odkrýt hrobku legendárního Tinukeda’ya Ruyana Vé zvaného „Mořeplavec“ a vyzvednout jeho kouzelnou zbroj, ale Viyeki nechápe, jak to udělat, aniž by to vyvolalo válku se smrtelníky. Tinukeda’ya zvaní též „proměnlivci“ přišli do Východního Ardu se Sithy a Norny, ale nejsou stejní jako tito jiní nesmrtelní. Ve Východním Ardu na sebe Tinukeda’ya vzali různé podoby a role.

Princ Morgan a hrabě Eolair konečně kontaktují Sithy na okraji lesa Starosrce. Nesmrtelní opustili svou osadu Jao é-Tinukai’i a jejich matriarcha Likimeya po napadení lidmi upadla do hlubokého, magického spánku. Khendraja’aro z vládnoucího sithijského rodu Ročního tance se vyhlásil ochráncem svého lidu a jakoukoli pomoc smrtelníků odmítá, což vede k napětí mezi ním a Likimeyinými dětmi Jirikim a Aditu. Aditu je těhotná, což je mezi Sithy vzácnost. Otcem je Yaja’aro, synovec a bojovně naladěný stoupenec Khendraja’ara.

V Thrithinzích Unver vyzve na souboj a zabije rivala usilujícího o Fremurovu sestru Kulvu. Ale Kulvin bratr, thén Odrig, nechce dát sestru cizinci a raději ji podřízne.

Unver vzápětí zabije Odriga, uprchne z Jeřábího klanu a vrátí se do Hřebčího klanu své matky Vorževy. Dozvídáme se, že Unver je ve skutečnosti Deornoth, druhé z dvojčat Ješuy a Vorževy. Když Unver požádá matku, aby mu řekla, proč byl poslán pryč a kde je jeho sestra, Vorževa mu odpoví, že musel odejít z rozkazu jejího otce, théna Fikolmije, a Derra krátce poté utekla.

Thén Gurdig, manžel Vorževiny sestry Hyary a Fikolmijův nástupce, přijde Unvera napadnout a Vorževa ve zmatku zabije již starého a slabého otce Fikolmije. Zničehonic se objeví obrovské hejno vran, které na Gurdiga a jeho spojence zaútočí, což vede mnoho Thrithingských k prohlášení, že Unver by mohl být nový shan, vládce celých Thrithingů. Unver zabije Gurdiga a stane se novým thénem Hřebčího klanu.

Daleko na severovýchodě se Spáru a Jarnulfovi podaří chytit malého, mladého draka, ale pak se objeví jeho dračí matka. Velitel Makho je v boji těžce popálen dračí krví a další člen Spáru je zabit, ale zbytek unikne a odváží zajatého mladého draka z hory.

Eolair a Morgan se vrátí z mise k Sithům do tábora na okraji lesa Starosrce, ale zjistí, že jejich výpravu napadli Thrithingští a všechny vojáky pobili. Někteří nájezdníci jsou stále na místě, pátrají po obětech a okrádají je. Eolair a Morgan se rozdělí a princ se po návratu do dávného Starosrce ztratí.

Na Hayholtu obdrží královna Miriamele a král Simon pozvání na důležitou svatbu v lidnatém a nepokojném Nabbanu. V naději, že přítomnost Nejvyššího trůnu pomůže vyřešit problémy mezi vévodou Salucerisem a jeho bratrem, hrabětem Drusisem, královští manželé pozvání přijmou. Narůstající nornská hrozba a znepokojivé zprávy z Hernystiru však brání tomu, aby do Nabbanu mohli odjet oba, proto se rozhodnou, že svatby se zúčastní Miriamele, zatímco Simon zůstane na Hayholtu.

Královský rádce, lord Pasevalles, se setká se svou tajnou milenkou, princeznou Idelou, vdovou po Janu Jošuovi. Když mu podá dopis z Nabbanu, který mu vypadl, Pasevalles si všimne, že pečeť je porušená a obává se, že Idela dopis četla. Srazí ji proto ze schodů, a když se pádem nezabije, zlomí jí vaz dupnutím botou na šíji.

Ve Starosrci se bývalá sithijská vyslankyně Tanahaya konečně probudí ze strašlivé nemoci a znovu se shledá s Jirikim a Aditu. Navzdory jejímu uzdravení vypadá budoucnost černě. Je jasné, že nornská královna Utuk’ku má v úmyslu rozpoutat válku se Sithy i světem lidí.

Synopse Říše trav

Po letech míru upadl Východní Ard do zmatku a válek. A král Simon s královnou Miriamele jsou daleko od sebe, zrovna když jeden druhého nejvíc potřebují.

Zatímco Simon zůstává na jejich domovském hradě Hayholtu v Erkynu, Miriamele se po moři vydává do Nabbanu, aby se zúčastnila svatby, která má spojit dvě mocné rodiny. Drusis, svárlivý bratr vévody Salucerise, si bere mladou Turiu Ingadaris z rodiny vévodových největších rivalů. Ale ještě než se Miriamele může začít znepokojovat nabbanskou politikou, dostane strašnou zprávu o tom, že doma zemřela její snacha, princezna Idela, kterou zavraždil lord kancléř Pasevalles (i když si všichni myslí, že to byla nehoda).

Na Hayholtu se Simon musí vypořádat nejenom se smrtí snachy, ale také se zmizením vnuka, prince Morgana, dědice trůnu. Morgana a hraběte Eolaira po výpravě na setkání s Jirikim a Khendraja’arem z národa Sithů přepadli na širých stepích východně od Erkynu Thrithingští. Eolair byl zajat, Morgan zmizel v rozlehlém lese Starosrce. Zatímco starý rytíř sir Porto a čtyři trollové – Binabik, Sisqi, jejich dcera Qina a její snoubenec Malý Snenneq – Morgana hledají, ztracenému princi hrozí v lese reálné nebezpečí smrti hladem, dokud nezachrání bytost podobnou veverce, které dá jméno RíRí a stará se o ni, dokud se neuzdraví. Život na stromech s RíRí a její tlupou tvorečků, jimž začne říkat Čikríové, ho naučí přežít v neznámém prostředí.

Bandité, kteří zajali hraběte Eolaira, ho odvezou na Thanemoot, kde se každým rokem – uprostřed léta – shromažďují všichni Thrithingští. Letos se k nejsilnějšímu thénovi Ruduru Rudovousovi donesly zvěsti o Unverovi (narozeném jako „Deornoth,“ jedno z dvojčat Jošuy a Vorževy), o němž si mnoho obyvatel stepi myslí, že by mohl být shan, slavný vůdce, jehož předpověděla legenda. Žárlivý Rudur Unvera zajme a odsoudí ho k mučení a následnému ponechání venku, ale Unver po krutém zbičování přežije celou noc, kdy byl připoutaný ke kůlu, a podle některých náznaků se mu přišli poklonit divocí vlci – přinejmenším se jeho přítel Fremur a Unverova matka Vorževa postarají o to, aby se to doneslo k uším Thrithingských.

Rudur se v obtížném postavení pokusí Unvera otrávit, ale nějak se stane, že šaman Volfrag podá Rudurovi špatný pohár, takže jed vypije on. Po Rudurově smrti Unvera osvobodí a prohlásí za shana Thrithingských.

Ve stejné době si královna Utuk’ku z plemene Nornů – stejně nesmrtelných příbuzných Sithů – podle všeho dělá zálusk na území smrtelníků a dokonce se chystá obnovit otevřený konflikt s nimi, přestože válka s Králem bouří skončila katastrofální porážkou. Nornové uzavřou dohodu s králem Hughem, smrtelným králem Hernystiru, že jim umožní potají přejít přes jeho území, avšak tuto zradu odhalí sir Aelin, mladý příbuzný hraběte Eolaira. Hughovi vojáci se pokusí Aelina a jeho muže uvěznit, ale jim se podaří uniknout, aby mohli ostatní varovat před Hughovou zradou a blížící se nornskou armádou.

Velmistr Viyeki, významný nornský velitel, si mezitím začne dělat vážné obavy stran toho, co královna Utuk’ku plánuje – nedomnívá se, že po drtivé porážce, již Nornové utrpěli v poslední válce, je další střet se smrtelníky dobrý nápad. Je však jedním z mála, kteří mají pochyby, a brzy se ukáže, že Nornové zaútočí na důležitou pevnost smrtelníků, Naglimund.

Sir Aelin a jeho muži jedou k Naglimundu, aby obránce varovali, ale ve stejný večer, kdy dorazí, se objeví také nornská armáda. Bitva je drsná, ale rychlá: Nornové poboří naglimundské hradby a pobijí většinu jeho obránců. Ze smrtelníků přežijí jen ti, jež si přivlastní Viyeki jako pracovní sílu, kterou údajně potřebuje, aby splnil úkol otevřít hrobku Ruyana Mořeplavce, hrdiny národa Tinukeda’ya (anebo „Vao“), proměnlivců, již připluli do Východního Ardu se Sithy a Norny před tisícovkami let na Osmi lodích, když jejich společnou domovinu, Zahradu, zničila smrtící, nezastavitelná síla zvaná Nebytí.

Viyekiho smrtelná konkubína Tzoja se narodila jako „Derra“ a je druhým ztraceným dvojčetem Jošuy a Vorževy. Když Viyeki odjede z Nakkigy, aby splnil úkol od královny, Tzoji hrozí odplata ze strany Viyekiho vražedné manželky Khimabu, ale unikne a ukryje se v hlubinách Nakkigy, kde se setká se skupinou zvláštních deformovaných obyvatel nazývaných Ukrytí. Tzoja se nakonec zajetí nevyhne, ale k jejímu údivu ji nevydají pomstychtivé Khimabu, nýbrž ji přidělí jako léčitelku ke královně Utuk’ku, protože má z dřívějška léčitelské zkušenosti od společenství astalinek. Utuk’ku, jediná žijící bytost, která viděla Zahradu, strádá v důsledku svého věku a ztráty čarostromů, jejichž plody jí po tisíce let prodlužovaly život. A když královna Utuk’ku poprvé za dobu, kam paměť sahá, opustí Nakkigu a zamíří do dobytého Naglimundu, vezme s sebou na území smrtelníků nejenom Tzoju, ale také stovky příslušníků nornské šlechty.

Na erkynském Hayholtu se zatím král Simon a ostatní dozvěděli, že jejich poselstvo k Sithům rozprášili thrithingští nájezdníci a hrabě Eolair s královským dědicem, princem Morganem, zmizeli. Simon se domnívá, že nový shan ze stepí, Unver, by mohl Morgana držet jako rukojmí, proto vyšle vojsko pod velením druhého Morganova děda, vévody Osrika, aby s Unverem vyjednal Morganův návrat. Shan Unver mezitím vykoupil hraběte Eolaira od banditů, kteří ho zajali, a chce Hernystiřana využít jako prostředníka k jednání mezi sebou a Nejvyšším trůnem v Erkynu. Eolaira však zachrání sir Astrian a sir Oliveris. Při útěku z Unverova tábora se Eolair pokusí přesvědčit Vorževu, aby odešla s nimi, protože Simon a Miriamele po ní a jejím pohřešovaném manželovi, princi Jošuovi, léta pátrali.

Vorževa však odmítne a napadne Eolaira nožem. Nešťastnou náhodou bodne svou sestru Hyaru, a pak hodí vinu na Eolaira, jenž unikne. Unver a ostatní thrithingští vůdci to považují za akt zrady ze strany krále Simona, a když je následně vyprovokována bitva mezi vévodou Osrikem a stepními kočovníky, Unver dojde k závěru, že musí do Erkynu vpadnout, aby pomstil to, co chápe jako Simonovu věrolomnost.

Daleko na jihu v Nabbanu se královna Miriamele setká se staršími Niskiů a dozví se od nich, že se jim (i dalším potomkům Tinukeda’ya neboli proměnlivců, kteří přišli ze ztracené Zahrady se Sikhy a Norny) zdají působivé sny, v nichž jsou voláni na sever. Miriamele však má vážnější starosti a brzy se sama ocitne uprostřed vražedné rivality mezi vévodou Salucerisem a mocným rodem Ingadarinů (do něhož se právě přiženil vévodův bratr Drusis), která hrozí přerůst v občanskou válku.

V situaci, kdy se davy stoupenců obou rodů střetávají v ulicích starého města a Miriamele nachází lži a zradu dokonce i v domácnosti samotného vévody, je Drusis zavražděn a vina přirozeně padne na Salucerise. Vdova po zemřelém, mladá nevěsta Turia Ingadaris, Miriamele řekne, že by měla Nabban opustit, protože propukne násilí. Je to spíš hrozba než přátelské varování.

V lese Starosrce, kde pobýval s maličkou RíRí a skupinou na stromech žijících Čikríů, je princ Morgan nucen se s drobnými spojenci rozloučit, když přelezou přes strmé kopce nad tajemné údolí plné mlhy a podivných tvorů. Než se Morgan může vydat po dně údolí za nimi, začne ho mlhou pronásledovat obrovský, nestvůrný kyklop. Princ přežije jen díky tomu, že ho zachrání Tanahaya, sithijská vyslankyně pověřená v Koruně z čarodřeva úkolem dojít na Hayholt, která byla cestou na hrad přepadena a málem zemřela. Morgan ji na výpravě s hrabětem Eolairem vrátil jejím lidem, kteří ji vyléčili, a ona teď cestou do Erkynu narazila na Morganovu stopu a rozhodla se ji prověřit. Není však sama. Morgana sleduje také skupina nornských vojáků, ale společně s Tanahayou jim uniknou a z údolí uprchnou. Tanahaya ho odvede na místo, jež by mělo být bezpečné, do domu v kopcích, který obýval její mentor, mistr Himano, ale zjistí, že Nornové tam přišli dřív a jejího starého učitele zabili. Na Himanově těle Tanahaya najde pergamen, podle něhož Nornové hledají semena čarodřeva ukrytá pod Hayholtem v dávných dobách, kdy to byla sithijská pevnost nazývaná Asu’a. Tanahaya zoufale potřebuje tuto informaci sdělit Jirikimu a Aditu, svým dvěma blízkým sithijským spojencům, jenže nemá Svědka – magické komunikační zařízení –, proto s Morganem zamíří do starého sithijského města Da’ai Chikiza a doufá, že Svědka najde tam. Zajmou je však jeho současní obyvatelé, odštěpená sithijská sekta nazývaná Čistí, a Morganovi jakožto smrtelníkovi hrozí poprava. Když ale Tanahaya řekne Čistým o Himanově smrti a pergamenu, neochotně jí dovolí použít Svědka a informovat Jirikiho o semenech čarodřeva, která jsou pod Hayholtem možná ukrytá. Stačí mu říct jen to, že se nezdá být pravděpodobné, aby se Utuk’ku pokusila Hayholt dobýt, pak je vyruší oddíl nornských vojáků, který na Da’ai Chikiza zaútočí. V boji, jenž se rozpoutá, se Tanahayi podaří strhnout strop síně a mnoho Nornů zabít, ale zřícené kameny pohřbí ji, Morgana a všechny ostatní.

Nedaleko odtud se Aelinovi a hrstce jeho zbývajících mužů podaří z Naglimundu uprchnout, ale ve Starosrci jsou zajati znovu. Mají však štěstí, že je zajmou Sithové, nikoli Nornové.

Na Hayholtu se zatím Simon, Tiamak a Tiamakova manželka Thelia potýkají s množstvím problémů. Tiamakův pomocník bratr Etan pátrá na jihu po zprávách o princi Jošuovi, mnoho let pohřešovaném, ale biskup Boez přijde se zjištěním, že v královské pokladnici chybí mnoho tisíc zlatých mincí. Zdá se, že přicházejí jen špatné zprávy – Simon se právě dozvěděl, že v Nabbanu se rozhořívá občanská válka a bojí se o Miriamele, která tam stále je.

A situace v Nabbanu není ve skutečnosti zlá, nýbrž ještě horší. Rozhořčení občané, vyprovokovaní několika záhadnými vraždami a propagandou rodu Ingadarinů, vezmou vévodský palác útokem. Vévodu Salucerise zabije dav, ale královna Miriamele pomůže vévodově manželce, vévodkyni Canthii, uniknout s jejími dvěma dětmi a Jesou, jejich wrannskou chůvou. Miriamele dá Canthii svůj snubní prsten, aby Simon věděl, že zpráva, kterou vévodkyně přiváží, je skutečně od ní, ale pak sama jen taktak unikne davu a zničení paláce. Musí se v zoufalém pokusu o návrat do Erkynu a do bezpečí rozjet sama divokou zemí na sever. Přepadnou ji však bandité, kterým sice ujede, ale její kůň je zabit, Miriamele se zřítí ze srázu a v pádu ztratí vědomí. Canthia a Jesa jsou na tom ještě hůř. Jejich kočár pronásledují thrithingští žoldáci a zapálí jej. Vévodkyně a její malý syn přijdou o život, když spolu uhoří ve voze zasaženém zápalnými šípy. Canthiině přítelkyni Jese se podaří z vozu zachránit i s nemluvnětem Serasinou, ale obě uvázly v neznámé zemi, kde na ně pořádají nemilosrdnou štvanici.

V lese Starosrce pátrají Binabik a další trollové po princi Morganovi, ale nornský vpád do Da’ai Chikiza jim jeho nalezení zhatí. Zjistí rovněž, že mnoho lidí a dalších tvorů – ghantové a dokonce i kilpy – se přesouvá na sever, jako by je přitahovala nějaká neviditelná síla. Rozhodnou se, že se rozdělí, Binabik a Sisqi půjdou ohlásit, co se děje, na jih na Hayholt a jejich dcera Qina se svým snoubencem Malým Snenneqem budou dál v lese pátrat po Morganovi.

Do dobyté pevnosti Naglimund dorazí samotná královna Utuk’ku – poprvé za dobu, kam sahá paměť živých, opustila své horské město Nakkiga. Viyeki, jeho řád stavitelů a přidělení smrtelní otroci otevřou dávnou hrobku Ruyana Mořeplavce a najdou bájnou zbroj vládce Tinukeda’ya. Čarodějové Řádu pěvců podléhající přímo Utuk’ku při podivném obřadu vloží do Ruyanovy zbroje kosti Hakatriho, bratra Krále bouří, jehož spálila dračí krev a až do smrti trpěl strašlivou bolestí. (Kosti už dřív nalezla a vyzvedla Nezeru se svými nornskými společníky). Poté obětují draka, kterého Nezeru s ostatními zajala na Urmsheimu, krev nalijí do brnění a královna Utuk’ku vysloví strašlivé kouzlo. Jarnulf, smrtelník, jenž se do urmsheimské výpravy vetřel, ale pak ji opustil, doufá, že se mu podaří nornskou královnu zabít šípem vystřeleným z vyvýšeného místa nad obřadem, avšak síly, které Utuk’ku uvolní, jsou tak hrůzné, že Jarnulf podlehne strachu a uteče. I Viyekimu, který již byl svědkem oživovacího obřadu, jenž vrátil na svět Ommu Našeptávačku, se udělá špatně, když Ruyanova zbroj obživne, nyní obydlená trýzněným duchem Hakatriho. Oživený Sith ze sebe vyrazí tak strašlivý výkřik děsu, že zabije ptáky letící po obloze.

Na Hayholtu se král Simon, již tak zdrcený zlověstnými novinami – na severu Nornové přepadli Naglimund, Unverovi stepní kočovníci narušují západní hranici – a jeho nejbližší poradci dozvědí, že v popelu kočáru na pomezí Nabbanu a Erkynu bylo nalezeno mrtvé tělo. Osoba uvnitř byla spálená k nepoznání, ale má Miriamelin snubní prsten. Zpráva Simona zničí a celý Erkyn se ponoří do smutku za milovanou královnu.

Úvod

Tanahaya se zastavila na okraji údolí vyplněného sady. Věděla, že to musí být sen. Toto bujné údolí s kvetoucími stromy mohl být jedině Shisae’ron. Uvědomovala si to až mučivě dobře – strávila tady totiž dětství. Ale i když se větve ovocných stromů pohupovaly v mírném větru, něco jí říkalo, že ten výjev nemůže být skutečný. I kdyby řeka dál tekla, jak byla, sady a domov z jejího mládí byly dávno pryč.

S hlavou plnou zmatku zamířila dolů ze svahu mezi padajícími okvětními lístky, které tančily ve vzduchu jako sněhové vločky. Jediná myšlenka ji táhla dál, i když věděla, že prochází vlastní minulostí. Kde je máma? Jestli sady kvetou, pořád tu je. A Vrbová síň určitě ještě stojí!!

Tak jako si zčásti uvědomovala, že se jí to zdá, věděla také, že sady, jež s takovou péčí vysadil otec, mámu dlouho nepřežily. Se Siriayou to šlo z kopce dlouho. S tím, jak se její truchlení za Tanahayina otce pomalu měnilo v cosi temnějšího, co se podobalo spíš šílenství, většina příslušníků klanu Setby srdce ji opustila a krásná osada začala umírat – jako by ztratila touhu žít dál, stejně jako samotná Siriaya. Ale teď tady byla znovu, živá a vzkvétající, a jestli žily sady, žila i máma. Nad údolím, odkud dohlíží na řeku a stromy, určitě pořád stojí jejich dům. Všechno se dá získat zpátky. Dřívější, strašlivé cesty času je možné změnit a zachránit jak Siriayu, tak rod Setby srdce.

Větve stromů v sadu, které byly zpočátku jen jako ozdobné mřížoví, postupně zesílily a zhoustly, jak Tanahaya postupovala do údolí hlouběji, až jí skoro zakryly oblohu. Větve se k ní natahovaly jako hladoví duchové, svíraly ji mezi sebou, až ji zanedlouho obklíčily úplně. Drala se dál, ale obloha záhy zmizela, nastala úplná tma a ona se nemohla hýbat.

Ochraň je! Hlavu jí vyplnil hlas, hlas někoho, koho znala skoro stejně dobře jako sebe, ale z nějakého důvodu ho nedokázala pojmenovat. Nedopusť, aby se mu něco stalo!

Vajíčko, vzpomněla si Tanahaya. Pohotově a slepě spojila jeden sen s druhým. Vajíčko čarodřeva, které jsem našla – je v ohrožení!

Ve stejnou chvíli, kdy na to pomyslela, ucítila na těle přitisknutý vejčitý tvar, oblý, hladký a teplý.

Stromy se kolem ní sevřely tak těsně, až měla málem pocit, že se stromem stává i ona. Ale tohle nejsou naše staré vrby, uvědomila si zděšeně. Toto jsou stromy nové země, ne naší milované Zahrady. Uškrtí mě, zničí vajíčko, zarostou nás a nezanechají ani stopu toho, co bylo předtím!

Objetí bylo stále pevnější a Tanahaya se nořila čím dál hlouběji pod sílící vrstvu kůry, jež ji odřezávala od vzduchu, od oblohy, od všeho, na čem záleží. A vajíčko z čarodřeva, které k sobě tiskla, umíralo – cítila to.

Chraň je! řekl ten hlas. Musí vyrůst!

Kdo jsi? vykřikla Tanahaya, třebaže k mluvení nepoužila rty, plíce ani vzduch. Ústa měla uzavřená kůrou, údy znehybněné tvrdým dřevem. Pomoz mi! Nedokážu se vyprostit!

A pak tam najednou někdo byl s ní. V dusivé tmě větví a kořenů nic neviděla, ale cítila něčí přítomnost jako chladivý vánek na kůži rozpálené horečkou.

Kráčíš po Cestě snů, dcero mého srdce, byť ne mého těla. Slabý hlas jako by vycházel z nějakého vzdáleného, velice dalekého místa a získával ozvěnu. Můžeš slyšet jenom ty, kteří po té cestě také jdou, nebo stojí v její blízkosti, a oni mohou slyšet tebe. Ale ty teď musíš sny o minulosti opustit a probudit se – to je nejdůležitější ze všeho. Musíš zachránit dar, který jsi dostala – a musíš se stříci nástroje královny!

Tanahaya si v prvních chvílích myslela, že by to skutečně mohl být mámin hlas, ale teď poznala, že Siriayin zlomený, ztracený duch by v sobě takovou urputnost nenašel.

Kdo jsi?

Mé jméno tady není důležité, odpověděl jí hlas, a já si je nedokážu vybavit. Pro tuto chvíli jsem jenom vzpomínka – vzpomínka na všechny naše lidi, něco, co může zničit jedině Nebytí. Musíš zachránit sebe a pomoci zachránit náš lid, nebo zemře i vzpomínka na nás. Ty jediná! Hlas zeslábl, jako by se propadl do hluboké díry. Ale pamatuj – střez se nástroje královny!

A potom to zmizelo úplně. Temnota kolem ní byla nadále neproniknutelná, ale ten okamžik tam po sobě něco nechal.

Mámě puklo srdce a ona se vzdala – ale já to neudělám. Nemůžu.

A v tom místě-nemístě, ať už ve snu, nebo na konci svého života, se pustila do nejurputnějšího boje s nepřítelem, jenž ani nehlesl, neřekl jediné slovo.

Je to smrt, uvědomila si, když zápasila s tou dusivou tmou. Mým nepřítelem je smrt. Nakonec si přijde pro každého – pro všechny, i pro nesmrtelnou stříbrnou královnu. Dokážeme si ji držet od těla, jen dokud bojujeme.

Já ale bojovat nepřestanu, když těm, které miluji, hrozí nebezpečí. Nemůžu – nemám odvahu!

Zpočátku byla jediným rozdílem mezi snem a životem v bdělém stavu (do něhož se v záchvěvu bezprostřednosti vrátila) ostrá bolest. Bolelo ji všechno. Její úlek zesílil, když zjistila, že je znehybněná úplně stejně jako ve snu, ale místo aby se na ni mačkaly stromy, věznila ji pod sebou nepochopitelná tíha zřícených kamenů.

Nemohla pohnout nohou a v první chvíli ji ani necítila. Dotkla se jí a zjistila, že je zachycená ve škvíře v kusu sloupu, jenž kdysi dávno podpíral křišťálovou střechu zdejší Síně pozorování oblohy. Dotek provázel pocit vlhkosti. Když ruku přitáhla zpátky, spatřila jasně červený záblesk a uvědomila si, že sáhla do proudu denního světla – a také to, že má ruku pokrytou krví. Přesto se strach, když spatřila krev, nemohl měřit s úlevou, kterou jí přineslo zjištění, že slunce je na svém místě na obloze, že neuvázla v nekonečném šeru říše snů. Neměla ani jistotu, že ta krev patří jí.

Musela se celá zkroutit, pomalu a velice opatrně, ale když nohou pohnula, aby ji uvolnila, zjistila, že ji sice bolí celé tělo, ale bolest kotníku a chodidla je obzvlášť prudká. Pokusila se ji ignorovat; sen jí zůstával, přinejmenším v paměti, a zoufalství, které v ní rozdmýchal, se s návratem do světa nezmírnilo.

Čarodřevo. Snové vejce. Varovný hlas. Na jejím úniku záviselo mnohem víc než jenom vlastní život. Tajemství čekala na odhalení a pochopení – vlastně nosila tajemství sama v sobě.

„Střez se nástroje královny,“ řekl jí hlas. Jenže co to mohlo znamenat? Skutečně na ni na snové cestě někdo mluvil, nebo do ní jen rýpala vlastní paměť, aby se zachránila?

Sedřela si tolik kůže, až zalapala po dechu, ale nakonec se jí podařilo nohu otočit a vytáhnout ji, nadále však zůstávala uvězněná pod změtí rozlámaných sloupů a možná i vážně zraněná. Začala se pomalu drápat chaotickou hromadou ven. Snažila se zůstat zticha, i když byla bolest nejmučivější. Vzpomněla si, že nebyla v rozpadajících se zříceninách Da’ai Chikiza sama. Ona, Vinyedu a ostatní Čistí byli napadeni obětnickými vojáky královny Utuk’ku. Boj se nevyvíjel dobře, než Tanahaya strhla strop. Její spojenci a chudák smrtelnický princ Morgan byli možná všichni mrtví. A Hikeda’ya, kteří je napadli, možná někde blízko číhají, zda se ozvou ti, kteří přežili.

Tanahaya se kroutila jako červ, skoro slepá až na jediný paprsek světla, který viděla, a pomalu prolézala prostory tak těsnými a trýznivými, že chtěla křičet bolestí. Nakonec ucítila na tváři déšť, pak, o několik okamžiků později, se po hlavě vynořila z hromady zřícených kamenů. Viděla, jak se nad zničenou střechou valí šedivá mračna. Jinak se v ruinách Síně pozorování oblohy nehýbalo nic.

Tanahaya se vysoukala i spodní polovinou těla na hromadu suti. Dál dávala pozor, jestli neuslyší buď nepřátele nebo žijící spojence, ale jedinými zvuky bylo tiché pleskání deště o kámen: jestli se v chodbách pod Da’ai Chikiza ještě bojovalo, bylo to příliš daleko, než aby to mohla slyšet. Místo toho ji obklopovalo ticho smrti. V srdci cítila chlad a tíseň. Nemohla si dělat naděje, že kameny přerovná, aby zkusila najít Morgana nebo někoho z Čistých, ale zároveň nedokázala věřit, že by strašlivé zřícení někdo přežil. Užírala se vztekem a lítostí. Ztratila smrtelného mladíka, kterého se tak usilovně snažila chránit – ve skutečnosti ho možná dovedla přímo na smrt – a teď ani nebyla schopná najít jeho tělo.

Tanahaya se zármutkem zhodnotila svá zranění. Dalo se těžko říct, které rány jsou nejhorší, protože odřená a poškrábaná byla na mnoha místech, ale nejvíc ji bolel kotník a chodidlo. S úlevou zjistila, že je dokáže ohnout, i když při tom musí mnohokrát zalapat po dechu. Utrhla kus rozcupované tuniky a co nejpevněji si kotník stáhla. Když s tím byla hotová, znovu si obula zakrvácenou botu a opatrně, aby si chránila nejcitlivější místa, začala slézat z hromady sutin dolů.

„Musíš zachránit sebe a pomoci zachránit náš lid, nebo zemře i vzpomínka na nás.“

Co to mohlo znamenat? Bylo to jenom volání snícího já na tu její část, která se už probudila? Anebo na ni mluvil někdo jiný – nějaký duch nebo ztracený poutník na Snové cestě?

Sklouzla z posledního rozlámaného sloupu a škubla sebou bolestí, když poraněnou nohou zavadila o podlahu. Vzápětí si uvědomila, že při slézání nedávala pozor na zraněný kotník ani na chodidlo. Zato si přitiskla ruku k tělu, aby si chránila břicho.

Při mém klanu a Zahradě, pomyslela si. Ty sny, i když jsem byla ve spárech horečky. Drahocenné vejce. „Chraň je,“ řekl jí snový hlas – nebo možná její vlastní. „Musí růst! Je to sémě naší spásy.“

Moje sny to věděly dřív než já, uvědomila si. Dlouho nedokázala nic víc než ohromeně a vyděšeně sedět vedle sutin. Vajíčko, které musím chránit. Moje sny to věděly!

Nosím v sobě dítě.

PRVNÍ ČÁST

Čas shromažďování

Hmotou šípu je dřevo,

ale jeho duchem je vzduch.

Tak proto, když se stromy

ve větru třesou a šeptají,

probodává mi to srdce?

BENAYHA Z KEMENTARI

1. Ostří

Krčili se spolu v hluboké tmě. Morgan cítil, jak mu pevná ruka věznitelky tiskne nůž na krk. Pokaždé, když kolem jejich úkrytu prošly tiché kroky, rozbušilo se mu srdce. Kdyby je někdo našel, ať už Sithové nebo Nornové, nezajímalo by je, že nepatří ani k jedné armádě, předpokládal.

Zvuky pronásledování konečně zeslábly. Ukončil dlouhé ticho a zašeptal: „Nikdo další už nejde. Můžeš mě pustit. Slibuju, že nikomu nic neřeknu.“

Jedinou odpovědí, jíž se mu dostalo, bylo tiché zasyčení. Možná to byl smích, ale taky to mohlo být něco míň přátelského. Ostří nože ho na kůži studilo. Vypadalo jako drobnost, to ostří, tenčí než štětina smetáku, stěží postřehnutelnější než vrstvička vody nebo závan vzduchu, přesto nepochyboval, že by mu dokázalo ukončit život.

Ta, která mě drží, je Nornka – jedna z Bílých lišek. Nemají duši. Nenávidí nás a chtějí nás všechny zabít. Ale z nějakého důvodu byl stále naživu.

Nornka se mu zapřela nohou o kříž a strčila do něj tak hrubě, že upadl na všechny čtyři.

„Vstaň,“ nařídila tiše. „Pomalu. Půjdeme.“

Uvažoval, že by se zkusil odplížit a pak vzít do zaječích, ale vzpomněl si, že Nornové i Sithové vidí ve tmě mnohem lépe než on. Začal se zvedat a bolestivě se praštil hlavou o kámen nad sebou.

„Běž,“ řekla. „Hni se. Jsem hned za tebou.“

Morgan si mnul naraženou hlavu. „Kam mám jít? Hlouběji do tunelů?“

Znovu to zasyčení.

„Hlupáku. Dosud nikdy jsem tady nebyla, ale pořád vím víc než ty. Mnohem hloub pod městem – pod řekou – se všude dostane voda. Můžeš žít bez dýchání?“

Ucítil, jak mu na potlučenou páteř zatlačil hrot těžší čepele než nože. „Půjdeme. Ale tiše. Dělej jen to, co řeknu.“

Ovládají všichni nesmrtelní westerlingštinu? podivil se Morgan. Je to nějaké kouzlo?

Aby mohla vyjít z pukliny, donutila ho lehnout si tváří dolů na kámen a vylezla po něm. Byla překvapivě lehká, ale pohyby měla tak rychlé a rozhodné, že ho ani nenapadlo zkusit si vybojovat svobodu. Vylezl do chodby za ní a málem narazil na hrot dlouhého, ostrého meče.

„Musím zdůrazňovat žádné triky?“ otázala se.

Morgan zavrtěl hlavou. Když teď byli z pukliny venku, znovu na ně dopadala záře světélkujících kamenů, sice slabá, ale trvalá. Uviděl, že žena – ne, nesmrtelná bytost, připomněl si, možná stará mnoho století – je o něco menší než on a mnohem útlejší. Meč v její smrtelně bledé ruce se přesto nechvěl, jako by byl lehčí než březová větvička. Jeho pozornost ale upoutal úzký ovál jejího obličeje: oči měla velké a sešikmené nahoru jako Sithové, s nimiž se setkal, nepřipomínaly však roztavené zlato jako jejich, nýbrž byly tmavé jako bezhvězdná obloha. Tento rozdíl ještě zvýrazňovalo takřka neviditelné, pavučinové obočí. Ještě nikdy Nornku neviděl, proto ho překvapilo, nakolik se podobá smrtelníkovi s bledou pletí: obličej měla úzký, ale její rysy by mu nepřipadaly zvláštní ani na někom z jeho lidu.

„Civíš na mě,“ řekla. Znělo to skoro až pobaveně, ale život by na to Morgan vsadit nechtěl. „Jde ze mě strach? Nebo ti připadám hezká?“

Skutečně mu hezká připadala, i když mu držela meč jen několik palců od hrdla, ale rychle sklopil zrak k zemi. „Ne. Jenom jsem nevěděl, kdo jsi... kdo mě ve tmě chytil.“ Vzhlédl, až se jeho oči setkaly s jejími – bezednými studnicemi, inkoustovými hlubinami. „Teď to vidím.“

Vydala pohrdavý zvuk. „Tak sebou pohni. Nehodlám tady zůstat – ne, nemůžu tady zůstat. Obětníci brzy ovládnou celé město, a pak budou moci pečlivě prohledat i tato hluboká místa.“

Morgan byl vyčerpaný, každý sval se na něm chvěl, jenže přímo na něj mířil ten neoddiskutovatelný meč, šedivá čepel tak tenká, že byla skoro neviditelná. „Co mám udělat?“

„Jdi přede mnou. Nedělej žádné hlouposti.“

Zvedl ruce v odevzdaném gestu. „A můj meč?“

K jeho údivu se rozesmála.

„Vezmi si ho, jestli chceš. Ale jestli ho na mě vytáhneš, rychle zjistíš, co umí obětník.“

„Obětník? Tak si říkáš?“

Znovu ten smích, rychlý a ostrý.

„Cha. Kdysi jsem si tak říkala a byla jsem na to hrdá. Teď už ne. Běž, smrtelný chlapče.“

„Nejsem chlapec,“ zaprotestoval tiše, ale Nornka, která ho zajala, nedala najevo, že by ho slyšela.

Pohybovala se tak tiše, že se Morgan musel neustále ohlížet, jestli je za ním. Pokaždé zjistil, že ji má jen asi délku paže za zády, a pokaždé mu dala energickým gestem najevo, aby šel dál.

Navzdory tomu, co řekla předtím, ho nutila sestupovat do prastarých hlubin Da’ai Chikiza. Stěny tunelů byly v horních patrech opracované do hladka, s vytesanými postavami a symboly, jichž se čas téměř nedotkl, teď byly hrubší. Když už na nějaký reliéf narazili, byly to jednoduché konstrukce z přímek a Morgan tušil, že se nejedná o nic ambicióznějšího než ukazatele směru. V bludišti chodeb, které mu připadalo stejně beztvaré a chaotické jako uspořádání města na povrchu, by rozhodně bylo snadné se ztratit. Tady se ale nevyskytovala jiná rozptýlení než občasná síť kořenů rozlézající se po stropě nebo shluky hub lpící na vlhkých stěnách. Místy ještě ve stěnách a na stropě slabě zářily svítící kameny, ale jak se nořili hlouběji, těchto kaluží světla ubývalo a podlaha tunelů byla často zanesená sutí napadanou ze stropu. Několikrát museli na všechny čtyři, aby se proplazili obzvlášť úzkým prostorem. Na takových místech ho Nornčin meč píchal do podrážek bot.

Šli už přinejmenším hodinu a Morgan začínal být unavený. Nakonec ho vyčerpání a bolest, která mu vystřelovala z pohmožděné hrudi při každém nadechnutí, donutily ukončit mlčení. „Kam vlastně jdeme? Víš to?“

Něco ho píchlo zezadu do krku, nepříjemně a překvapivě jako včelí žihadlo. Zvedl ruku, aby si na to místo sáhl, a když ji odtáhl, zjistil, že je od krve. Otočil se a chystal se říct něco zlostného, ale pohled v očích jeho věznitelky, temných jako noc, ho okamžitě umlčel. Zvedla prst ke rtům, ale píchnutí do krku a přísný pohled se už vyjádřily dostatečně srozumitelně: má být zticha.

Pořád nechápal, co má žena v plánu. Na vlastní oči viděl, že město Da’ai Chikiza stojí na břehu široké, často prudké řeky, a sestupovali už tak dlouho, že podle jeho odhadu museli být pod ní. Na některých místech voda prýštila z puklin ve stěnách a krátce tekla podél jejich cesty, než zase v jiné prasklině zmizela, ale jinak jako by řeka nebyla blíž než tam, odkud vyšli.

Nakonec ho nornská věznitelka začala vyvádět několika svažitými chodbami znovu nahoru. Přechod z důkladně vyhloubených a pečlivě opracovaných chodeb v hrubě vytesané tunely se nyní obrátil: na stěnách se opět začaly objevovat složité reliéfy. Prošli několika kavernami rozšířenými ve skladiště. V některých dokonce zahlédl zbytky keramiky, ale většina nádob se už dávno rozpadla na kusy.

Ve chvíli, kdy ho strach svírající útroby a bolest tepající ve svalech donutily vážně uvažovat o tom, že se vrhne na zem a nechá Nornku, aby ukončila jeho trápení, píchla ho znovu, ale tentokrát jemněji. Došli na místo, kde se sbíhaly tři tunely. Protáhla se kolem něj, aby prozkoumala jemné škrábance na stěně, a ukázala do jedné z chodeb. Morgan tiše zaúpěl, ale znovu vykročil.

Zpočátku rozdíl spíš cítil, než viděl, protože velký prostor, do něhož vstoupili, byl o hodně temnější než chodba. Zastavil se, zmatený odlišným pocitem ze vzduchu a vytrácejících se ozvěn. Nahoře se rozzářilo slabé světlo, potom se k němu přidalo další, ještě další, a nakonec na stropě velké podzemní síně svítilo půl tuctu křišťálových desek.

A síň skutečně byla rozlehlá, třebaže i tady, stejně jako v jiných částech tunelů, byla podlaha zaneřáděná spadlými kameny, rozbitou keramikou a dokonce něčím, co vypadalo jako trouchnivějící pozůstatky dřevěného nábytku. Strop se zvedal do trojnásobku výšky člověka a nejbližší stěny na protější straně se zdály být vzdáleny na dlouhý hod kamenem.

„Jedna z velkých městských krypt.“ Hovořila šeptem. „Tady si můžeš chvíli odpočinout.“

Jestli Morgan cítil nějakou zvědavost, únava byla silnější. Vrávoravě šel kousek dopředu, až našel místo, kde se na kamenné podlaze nepovalovaly žádné keramické střepy, a natáhl se do věkovitého prachu. V mžiku usnul.

„Nejdřív jsi tvrdil, že nechceš putovat tak blízko řeky, Snennequ.“ Qina se snažila, aby jí v hlase neznělo zklamání, ale úplně se jí to nedařilo. „Teď říkáš, že jsme od řeky moc daleko. Jsi jako horský vítr, který vane nejdřív z jednoho směru a hned zase z jiného.“ Ukázala. „Mám se tvářit, že nevidím všechny ty stopy, všechny známky, že tudy princ Morgan prošel? Jestli se nepletu, zavázali jsme se, že ho budeme hledat.“

„Sama jsi řekla, že všechny nevypadají jako jeho stopy.“

Připadalo jí, že chybí nebezpečně málo, aby se Snenneq nasupil. „Nevíme, jak cestuje, nebo s kým,“ prohlásila. „Nornové po svém průchodu skoro žádné stopy nezanechávají. Totéž platí pro jejich příbuzné, Sithy. Jenže tady jsou stopy, které svědčí o několika poutnících. Třeba Morgana zajali a nesou ho. Mám stopy přehlížet, protože se už nedrží řeky?“

„Řeka nás dovede do starého sithijského města,“ odpověděl Malý Snenneq. „Nechci se pohybovat moc blízko břehů, protože jsme viděli kilpy, ty vodní obludy. Je možné, že sleduješ stopu těch strašlivých stvoření a přivedeš nás přímo k nim.“

„Teď si jenom vymýšlíš námitky, jak se ti to hodí,“ namítla popuzeně. „Stopy, po kterých jdu, nepatří kilpě ani... co byla ta stromová potvora, kterou jsme zabili, s krunýřem jako brouk? Ghant? Tyhle stopy nezanechalo nic takového – ledaže by nosili boty. Podívej.“ Ukázala na měkkou zem. „Tohle jsou stopy švů. Švů.“

„Jsi tvrdohlavá, Dcero hor!“ Snenneq se narovnal a zavrtěl hlavou. „Ale máš pravdu. Ne, nemyslím si, že kilpy začaly nosit boty, i když jsou tak daleko od svého domova v jižních mořích. Ale bojím se, že když po těch stopách půjdeme příliš dlouho, nedokážu znovu najít řeku.“

„Poslouchej. Jasně ji slyším.“ Bude takové i jejich manželství, že každý spor skončí na mrtvém bodě, protože ani jeden nebude mít sílu přehlasovat toho druhého? Qina si nebyla jistá, jestli by se dokázala celý život hádat, i když se obávala, že Snenneq by na tom neviděl nic špatného. „Dokážeme se na něčem shodnout? Navrhuju, abychom po těch stopách šli, dokud ještě slabounce uslyšíme řeku. Potom se vrátíme, jestli budeš chtít, a vydáme se kolem vody ke starému městu.“

Snenneq se nad tím zamyslel. „To je dobrý nápad, má lásko. Jsem rád, že máš nukapika jako jsem já, tak rozumného, tak svolného, aby bylo po tvém. Všichni quanučtí muži tak vstřícní nejsou.“

Qina zaťala zuby. „Když myslíš.“

Dlouhé odpoledne se nachylovalo. Slunce ještě svítilo, ale pokleslo za hradbu lesa. Malý Snenneq pořád mluvil o tom, že je třeba najít něco k jídlu, a Qina mu to nedokázala mít příliš za zlé. Postupovali pomalu. Ty zvláštní stopy na mnoha místech téměř zmizely a ona musela pokaždé napřít všechny schopnosti, aby je znovu našla, a někdy to nebylo víc než jediné ohnuté stéblo trávy.

„Smutné je,“ brblal Snenneq, „že vzhledem k naší vzdálenosti od řeky budeme jíst nanejvýš sušené ryby, které jsou stejně staré jako naše pouť, přestože čerstvé ryby, které by se daly chytit, jsou jenom kousek od nás.“

„Chceš říct, které bych chytila já,“ odvětila Qina. „Ty přece nerad chodíš tak blízko k řece.“ Vstala, unavená a smutná. „Snennequ, můj milý,“ začala. „Vím, že je to někdy těžké–“ odmlčela se. Její nastávající se na ni ani nedíval, místo toho hleděl na zvláštní postavu v plášti s kápí, která se vynořila z kapradin před nimi. Qina se prudce nadechla, o krok couvla a zašmátrala na opasku po noži. „Buď opatrný, Snennequ!“

Cizinec byl skoro dvakrát vyšší než oni, vysoký jako smrtelníci z nížin, ale něco na něm bylo jiné. V první chvíli ji napadlo, že by to mohl být jeden z Nornů nebo dokonce Sith. Jeho oči měly podobný sklon a velikost, ale barvou očí a odstínem pleti se nepodobal jedněm ani druhým.

„Do Kikkasutova hnízda,“ promluvil tiše Snenneq. Stál úplně bez hnutí, „co jsi zač?“

Cizinec zvedl paži. Široký rukáv sklouzl a odhalil ruku, jejíž prsty délkou a štíhlostí potvrdily, že tato osoba není Hikeda’ya ani Zida’ya. „Mír,“ promluvil řečí, v níž se dala poznat qanučtina, i když se zvláštním přízvukem. „Pojďte se mnou.“ Pokynul dlouhými prsty. „Nic zlého se vám nestane. Slibuji.“ Nato se otočil a zašel zpátky mezi stromy.

Qina a Malý Snenneq se dlouho dokázali jenom dívat jeden na druhého, ohromení a nejistí.

„To jsme sledovali?“ zašeptal Sneneq.

„Asi ano. Máme mu věřit?“

„Ne. Ale máme jít za ním, i když obezřetně. Mluvil naším jazykem. Řekl ,nic zlého‘.“ Snenneq rychle rozebral svou vycházkovou hůl a zasunul do duté trubice, již tvořila polovina z ní, šipku obalenou vlnou. „Jenom středně silný jed,“ vysvětlil jí. „Na uspání někoho tak velkého by to mělo stačit. Aspoň doufám.“

„Jsem vystrašená, lásko,“ řekla. „Nejdřív ta strašlivá zvířata, teď tato podivná osoba – jestli to můžu posoudit, ani smrtelná ani nesmrtelná. Co je to tady za šílenství? Tvorové, kteří by neměli existovat, tvorové, o kterých jsem nikdy ani neslyšela.“

„Já mám taky strach,“ přiznal. „Ale setkání jsou na takovém místě vzácná a je možné, že zahlédl Morgana. Pojďme za ním, ale buďme připravení na boj nebo útěk.“

„Já jsem na obojí připravená od chvíle, kdy jsem vstoupila do tohohle podivného lesa, lásko,“ utrousila Qina.

Nešli za cizincem dlouho, když si ve vzduchu všimli pachu hořícího dřeva. Jejich průvodce zvrátil hlavu a vyrazil ze sebe zvláštní, tklivé zvolání, které se podobalo spíš výkřiku blázna než smrtelnické řeči. Odněkud ze stromů před nimi mu odpovědělo podobné volání.

„Musíme být ve střehu, zašeptal Snenneq.

„Znovu ti říkám, můj nejdražší, myslíš, že už teď nejsem napnutá jako tětiva luku?“

Pach kouře zesílil, když vyšli na mýtinu lemovanou kruhem starých lip a uviděli oheň, jehož plameny se ukrývaly za kruhovou stěnou z plochých kamenů. Kolem něj schouleně sedělo několik tvorů podobných tomu, který je přivedl, tito však měli velké hlavy, pohybovali se pomalu a nesmrtelným nebo lidem se podobali ještě míň než jejich průvodce.

Jedna z postav se pomalu otočila k trollům a nevzrušeně pozorovala, jak se blíží. Obličej se podobal prvnímu cizinci, ale byl povadlý věkem a téměř mu chyběly vlasy. Kůže byla vyschlá a krabatá jako starý pergamen. Qinu napadlo, že je to možná nejstarší člověk, kterého kdy viděla.

„Vítejte u našeho ohně.“ Starcova qanučtina byla přirozená a dokonalá. „Mír s vámi. Omlouvám se, jestli vás Tih-Rumi svým nenadálým příchodem polekal.“

„Kdo jste?“ zeptal se Snenneq.

„Brzy vám řeknu všechno, co chcete vědět,“ odpověděl vrásčitý muž s úsměvem. „Ale nejdřív ze všeho bych vás chtěl přivítat, jak se patří, a k tomu budu potřebovat vaše jména. Opravdu vám nechceme ublížit.“

Trollové se na sebe podívali. „Já jsem Malý Snenneq, syn Snenneqa,“ představil se nakonec, „od hory Mintahoq. Toto je Qina, dcera mintahoqského Zpívajícího muže, a také vnučka Pastýře a Lovčí. Jak to, že mluvíte naším jazykem tak dobře?“

„Zdravím vás, Qino a Malý Snennequ. Kéž je milované moře vaším nebem. Přeji vám hojnost snů.“ Věkovitý cizinec sepnul ruce, jako by se modlil. Zdály se menší než ruce většiny jeho společníků, ale i tak byly velké s dlouhými prsty. „Abych ti odpověděl, hovořím mnoha jazyky – qanučtinou, jazyky všech prvních lidských kmenů, qo’seištinou, jazykem lidu z vysokých kopců, hledačů vody z pouště a obyvatel bažinatého a dalekého Wrannu. Ovládám také jazyky Keida’ya, našich bývalých vládců, a všech odštěpených, časem ztracených příbuzných, jež nesmrtelní nazývají Tinukeda’ya.“

„Tak vy jste Tinukeda’ya?“ Snenneq pomalu pokýval hlavou. „Samozřejmě. Ale ty ani tvoji druhové nevypadáte jako Niskiové. Jste tedy Agaki, o nichž se mluví v našich nejstarších pověstech z hor? Ti, kteří kopou v zemi?“

Qina se nadechla. Jestli to byla pravda, bylo to pro ni ještě nečekanější, než že se po zdejších lesích potulovali tvorové z jižních bažin. Agakiové z hlubin byli mezi jejím lidem skoro stejnými legendami jako Sedda, Kikkasut nebo kdokoli jiný z bohů, bohyň či světových duchů.

„Ano, naši společníci jsou kopáči,“ odvětil stařec, „–anebo permoníčci, jak jim říkají lidé ve westerlingštině. Já ale patřím ke staršímu druhu Tinukeda’ya, stejně jako můj učedník Tih-Rumi.“ Na tenkých, rozpraskaných rtech zahrál náznak úsměvu. „Jmenuji se Kuyu-kun Sa’Vao. Jsem Hlas snícího moře. Přeji vám oběma dobré zdraví, i když se obávám, že dlouho nevydrží, když jsme teď dospěli na konec světa.“

Qině chvíli trvalo, než jí došlo, co cizinec řekl.

Pak ucítila, jak jí krev v žilách ochladla, jako když zimní potok zamrzá v led.

Morgan se probudil. Nornina úzká tvář, podobná zjevení, byla přímo nad ním a její ruka mu pevně zakrývala ústa. Pokusil se o odpor, ale přitiskla mu špičku nože na líc těsně pod oko.

„Ticho,“ sykla. „Blíží se ohaři.“

„Neslyším...“ začal, ale bodnutí nože ho přesvědčilo, aby ústa zavřel. Ukázala na svůj nos, a potom na druhý konec obrovského podzemního prostoru, o kterém mluvila jako o velké kryptě: sdělovala mu, že je cítí.

Co nejtišeji vstal. Ohaři? podivil se. Co to znamená?

Z hlubin paměti vyplul další z dědečkových příběhů, vyprávění o tom, jak mladého Simona v lese honil obrovský bílý pes. Ale kromě toho, že se dědečkovi očividně podařilo uniknout, si Morgan nedovedl vzpomenout, jak příběh skončil. Letmý pohled na věznitelku mu sdělil, že únik možný je, ale nebude snadný: její bledá tvář vypadala jako prázdná maska, ale postoj a vytasené zbraně – dlouhý nůž a stříbrošedý meč – mu prozrazovaly, že je připravená na nesmiřitelný boj.

Morgan vysunul z pochvy Hadobijce a postavil se vedle ní. Ve stejnou chvíli vrazilo do vysoké síně otvorem na protějším konci krypty půl tuctu nebo víc bledých, tichých zvířecích siluet. Zvířata s vyceněnými zuby a otevřenými tlamami se k nim rozběhla a Nornka uskočila na stranu. Morgana se na okamžik zmocnila panika, že ho tam chce nechat, ale smečka se okamžitě rozdělila na dvě skupiny. Dva obrovití ohaři zamířili k Morganovi, zatímco zbytek pokračoval k jeho nornské společnici.

Zvířata byla obrovská, skoro o velikosti poníků, a bílou srst měli tak krátkou, že jim i ve slabém světle viděl svaly a šlachy skoro stejně zřetelně, jako by byli stažení z kůže. Kromě těžkého oddechování nevydávali žádné zvuky – neštěkali, nevyli, dokonce ani drápy jim necvakaly o kámen. Dva, kteří mířili k němu, vypadali, že váží skoro stejně jako on, a tak udělal jediné, co udělat mohl: couval, až se mu podařilo vylézt na jeden z kamenů zřícených ze stropu a získat tak výhodu vyvýšené pozice. Sotva se stačil otočit zpátky, když po něm první pes skočil ze vzdálenosti skoro dvanácti kroků, ohromujícím skokem, který by Morgan nepovažoval za možný.

Čas jako by se zpomalil na hlemýždí tempo. Velká tlama se doširoka rozevřela jako květina v rozpuku, se žlutými tesáky viditelnými až po dásně; Morgan se zmohl jen na to, aby zvířeti nastavil hrot svého meče. Bodnutí zasáhlo cíl, ale bylo to jenom povrchové říznutí. Mohutné zvíře ho minulo o šířku ruky; krev ze zraněného čenichu, teplá jako letní déšť, mu pokropila obličej, když pes letěl kolem. Pak zaútočil druhý.

Toto zvíře bylo opatrnější než první: místo aby skočilo, opřelo se předními tlapami o kámen a jako útočící had škublo hlavou po Morganových nohách. Věděl, že prvního psa pouze zranil, proto po druhém kvapně bodl a šťastnou náhodou se mu podařilo zarazit čepel do tvorovy tlamy a propíchnout mu čelist. Bílý ohař přidušeně zakňučel a zaškubal hlavou jako úhoř, aby se pokusil z meče uvolnit. Morgan Hadobijce udržel, jenže pes se převalil a svou vahou Morgana z kamenného bidýlka stáhl.

Pád na podlahu jeskyně princi vyrazil dech. Psovi se podařilo meč mu vyškubnout, ale zdálo se, že věnuje větší pozornost snaze bolestivého kusu kovu v tlamě se zbavit, než aby šel po něm. Morgan se přesto bál, že když je bezbranný, první pes zaútočí, a tak popadl to jediné, co zrovna našel, zubatý kus keramiky, a když se k němu druhý pes zdráhavě otočil, zarazil mu střep do oka. Keramika se rozlomila na kusy, ale pes se zapotácel a upadl. Než se stačil znovu postavit, vytrhl mu meč z tlamy a zarazil jej tvorovi do břicha nejdál, jak to šlo.

Zezadu do něj něco vrazilo a povalilo na psí mrtvolu tak prudce, že se několikrát překulil. A ještě než se přestal kutálet, přistála na něm velká váha – první pes. Začal se Morganovi sápat po hlavě a po hrdle. Morgan se převalil na záda a dal mu ránu pěstí. Potom si přitáhl kolena k tělu, až je nacpal psovi pod břicho. Pokusil se ho ze sebe shodit, ale zvíře na něj dál doráželo. Nadále bylo podivně tiché, jen od čenichu mu odletovaly sliny a krev. Morganovi se podařilo zvednout Hadobijce a plochou čepele zatlačit na psův krk. Druhou ruku obtočil kolem meče, aby se ubránil chňapajícím zubům. Krev z dlaně mu stékala po zápěstí, ale ani to necítil, protože mu nos zamořoval psův dech, páchnoucí jako mršina.

Tvorova tíha meč ohýbala a bránila Morganovi otočit mu ostří čepele k hrdlu. Pak, když se k němu pes pokusil dostat blíž a ohnul Hadobijce ještě víc, najednou sebou prudce zacukal, zachvěl se, zvedl čenich vysoko do vzduchu a zhroutil se na prince.

Morgan několik okamžiků nedokázal víc než jenom lapat po dechu. Když se pokusil psím tělem pohnout, nahmatal rukojeť nože, který mu trčel z mohutného hrudníku.

„Ještě není bezpečno.“ Objevila se Nornka a bledé psí mrtvoly ho zbavila.

Morgan se ztěžka posadil. Bez psí tíhy si připadal lehký jako pírko – a ne o mnoho silnější. Ruce a nohy se mu třásly. „Co?“

Nornka vytrhla nůž ze zakrváceného boku zvířete. „Ještě není bezpečno.“

Morgan se zadíval ke zvířecím tělům povalujícím se na druhé straně síně. Jedno, dvě, tři, čtyři... a to na něm bylo páté. Zabila čtyři bílé obludy za stejnou dobu, kterou on potřeboval k zabití jednoho, a pak ještě stihla zabít šestou, když se mu chystala ukousnout obličej – a to ani nebyla zadýchaná.

„Jak jsi to... tím nožem jsi hodila...?“

„Vstaň!“

Ve chvíli, kdy se zvedl, vběhly do skladiště tři další siluety – tentokrát dvounohé, vybavené dlouhými meči a krátkými kopími. Podle tváří bílých jako pergamen okamžitě poznal, že to musejí být Nornové.

„Kaddara!“ zvolala jedna z postav, načež se všechny tři rozběhly k Morganovi a Nornce. Jejich rychlost ho ohromila, ale hbitost jeho společnice byla ještě obdivuhodnější: s mrknutím oka se vrhla do útoku, aby se s nimi utkala uprostřed rozlehlé krypty, s mečem zvednutým nad hlavu pod úhlem, který Morganovi nedával smysl. Vykryla jeden skoro až neviditelný výpad kopím. Potom v rychlosti, jež Morganovi nebyla úplně pochopitelná, zablokovala bodnutí dalšího útočníka a vyrazila mu kopí z ruky. Zbraň s rachotem odletěla do stínů při okraji kaverny.

K Morganově hanbě a úlevě teď všichni tři útočníci obklíčili ji a jeho si vůbec nevšímali. Uvažoval, že by zkusil utéct, dokud se zaměstnávají navzájem: byl koneckonců Nornčin zajatec, ne spojenec. Ale nedokázal se přimět, aby vzal nohy na ramena – v neposlední řadě proto, že nedokázal odtrhnout pozornost od podívané, která se před ním odvíjela.

Uplynulo jen několik hodin, co viděl bojovat Sithku Tanahayu po boku Čistých a byl ohromen elegancí a zručností jejího zacházení s mečem. Jenže Nornka, která ho zajala, byla něco úplně jiného. Rychlost, s níž se pohybovala, vypadala skoro až neskutečně: tančila smrští řinčících čepelí a bodajících hrotů kopí, skákala, přikrčovala se a kopala. Několikrát využila výpad jednoho nepřítele k zablokování útoku jiného. Bylo by to něco výjimečného, i kdyby se jednalo o neobratné bojovníky v těžké zbroji, jenže tihle Nornové byli stejní jako ona, schopní sami překvapit pohotovými kousky. Přesto pokaždé, kdy už to vypadalo, že ji mají v šachu a snaží se ji dorazit, vyklouzla jako dým ve větru a oni se museli bránit novému útoku vedenému pod jiným úhlem.

Morgan myšlenku na útěk od tohoto souboje mezi dvěma odlišnými nepřáteli úplně nezavrhl, ale na místě ho drželo cosi víc než jenom obdiv k Nornčiným schopnostem. Přežil bloudění v hlubokém lese, ale nebylo to čistě jeho zásluhou: před smrtí hladem ho zachránilo jen to, že se přidal ke skupině lesních Čikríů. Pořád zoufale toužil vrátit se domů a k rodině, ale při zřícení stropu síně ztratil Tanahayu a teď byl hluboko pod zemí na neznámém místě, obklopený tvory, kteří by ho s potěšením zavraždili. Momentálně to vypadalo, že Nornka, která ho zajala, je jeho největší naděje – jeho jediná naděje.

Přeběhl jeskyni a popadl kopí, které předtím vyrazila jednomu z útočníků. Když se otočil, spatřil, že jeden z nornských vojáků se sice ocitl na zemi, ale není vážně zraněný a chystá se znovu zapojit do boje. Morgan vyrazil, v hrůze opravdového boje vypudil veškeré myšlenky na čestnost a rytířské zásady a zabodl mu kopí do zad, právě když se zvedal. Norn se prohnul bolestí, když Morgan kopí vytrhl, a z rány vytryskla krev, ve tmě krypty černá. V dalším okamžiku voják padl na zem obličejem dolů a zůstal nehybně ležet.

Smrtelné zachroptění spolubojovníka odvedlo pozornost jednoho z ostatních útočníků. Morganova nornská věznitelka toho využila, zarazila mu špičku tenkého šedého meče do oka, pak mu vytrhla kopí z ruky, která náhle ztratila sílu, a zablokovala zoufalou ránu, již třetí obětník nasměroval na její krk. V dalším okamžiku mu její čepel prošla břichem a plášť za ním napnula jako stan. Vyškubla šedý meč s rozmáchlým gestem jako dvořan předvádějící drahý dar; nornský voják se sesul na kamennou podlahu a už se nepohnul.

Když si utírala čepel o plášť mrtvého nepřítele, podívala se na Morgana. Tvář měla stále nadpřirozeně klidnou, jako by během několika chvil nezlikvidovala dva zkušené bojovníky Bájných a několik obludných psů. „Jak jsi říkal, že se jmenuješ, smrtelníku?“

Nedokázal odpovědět hned – ještě popadal dech. „Myslím, že jsem to neřekl. Držela jsi mi na krku nůž, jestli si nevzpomínáš.“

Nezměnila výraz. „Jméno?“

„Morgan.“ Uvažoval, jestli má vypočítat své tituly a ukázat jí, jak je důležitý, ale rozmyslel si to. „Morgan z Erchesteru. A zapomněl jsem, jak se jmenuješ ty.“