Přeložila Veronika Volhejnová

DAY

Copyright © 2024 by Michael Cunningham

Translation © Veronika Volhejnová, 2024

ISBN 978-80-207-2245-4

Obsah

5. dubna 2019

Ráno

5. dubna 2020

Odpoledne

5. dubna 2021

Večer

Poděkování

Poznámka překladatelky

Doslov

Tuhle knížku věnuji Frances Coadyové

Mně vstříc jde dávný stín můj mlčelivý,

co z minulosti přišel těšit mě.

Anna Achmatovová (překlad Marie Marčanová)

5. dubna 2019

Ráno

Takhle časně ráno se East River odívá tenkou průsvitnou vrstvičkou, ocelově lesklou slupkou, která jako by se vznášela těsně nad hladinou, než voda změní barvu z noční černi v neprůhlednou temnou zeleň přicházejícího dne. Světla Brooklynského mostu proti nebi blednou. Nějaký muž vytahuje kovovou roletu opravny obuvi. Mladá běžkyně s ohonem dohání muže středního věku v černých koktejlových šatech a vysokých těžkých botách, který se konečně vrací domů. Těch pár rozsvícených oken září přesně stejně jako měsíc v první čtvrti.

Isabel, která neusnula, stojí u okna ložnice v tričku velikosti XXL, jež jí sahá do půli stehen. Žena s ohonem mine muže v šatech, právě když muž zastrkuje klíč do zámku domovních dveří. Švec vytáhl kovovou mříž a chystá se otevřít. Proč tak časně? Kdo by mohl chtít opravit boty v pět ráno?

Už se dostavily první opatrné náznaky jara. Strom před domem, kde Isabel bydlí (javor stříbrný, který podle Googlu „nadělá nepořádek a koření jen mělce“) už nasadil tvrdé malé pupeny, z nichž brzo vyrazí listy s pěti špicemi, celkem nezajímavé až do chvíle, kdy jimi zatřese dostatečně silný vítr a odhalí stříbřitou spodní stranu. Na parapetu na protější straně ulice stojí ve sklenici s vodou kytice narcisů. Zimní světlo, které bylo celé měsíce nehybné a bledé, jako by se teď zrychlilo, jako by se i samy molekuly vzduchu daly znova do pohybu.

Na začátku dubna je v Brooklynu jaro možná tak podle kalendáře, ale skutečné jaro – stopy zeleně, probouzení stébel a výhonků – nepřijde ještě celé týdny. Pupeny na stromě jsou pořád malinká tvrdá zrnka, která na rozpuk teprve čekají. A ty narcisy v okně naproti znamenají jen to, že je sem dovezli odněkud, kde je pěstují, a už se dají koupit na rohu v obchodě.

Isabel se odvrátí od okna a podívá se po Danovi, který pořád ještě tvrdě spí, těžce dýchá a ve spánku vypadá tak dětsky, jak jen čtyřicetiletý muž vypadat může. Ústa má povolená a otevřená, bělavě plavé vlasy ve stínech pokoje svítí.

Jaké by to asi bylo, být schopná takhle spát? Isabel Danovi jeho talent k dřímání závidí, ale zároveň je za něj vděčná. Během těch hodin, kdy Dan a děti spí, ona – pro niž je spánek málokdy víc než prchavý, sny protkaný pokus – jako by byla v bytě sama, ponořená ve vlastním bdělém snu noční samoty, kterou odpočítávají jen zelená digitální čísla kuchyňských hodin.

Když se znovu otočí k oknu, uvidí sovu. Nejdřív jí připadá jen jako výběžek větve, na které sedí. Její peří se skoro přesně shoduje se zastřenou, skvrnitou šedohnědou barvou kůry. Isabel by si sovy nejspíš vůbec nevšimla, nebýt jejích očí, dvou černozlatých kotoučů velkých jako drobná mince, pozorně planoucích a zcela nelidských. Na okamžik to vypadá, jako by se sám strom rozhodl Isabel upozornit, že je vědomý a že ji pozoruje. Sova je malá, jen asi jako zahradnická rukavice, a zpočátku se zdá, že si Isabel prohlíží, jenže když si Isabel na její pohled zvykne, uvědomí si, že pták se dívá jen přibližně jejím směrem, že sleduje nejen ji, ale i místnost, v níž stojí – noční stolek s nerozsvícenou lampou a výtiskem časopisu Atlantic z minulého měsíce; stěnu za stolkem se zarámovanou fotografií dětí, profesionálním černobílým portrétem, na němž působí jako znepokojivě nevinné a poslušné verze sebe samých. Sova obrací své nemrkající kočičí oči na všechno, co je na stejné straně okenního skla jako Isabel. Nerozlišuje zřejmě mezi ní, lampou a fotografií, nechápe, že Isabel je živá a to ostatní ne, a ani ji to nezajímá. Isabel a sova se chvíli bez hnutí dívají jedna druhé do očí, a pak sova odletí tak zlehka, jako by vůbec nemávla křídly, jako by jen souhlasila s odletem. Vznese se obloukem vzhůru a zmizí. Její odlet působí trochu jako abdikace, jako kdyby její přítomnost na stromě za oknem byl omyl, nezamýšlená trhlina v tkanině možného, která tím byla rychle a účinně napravena. Už teď má Isabel dojem, že pták byl jen její bdělý sen – logicky, protože uplynulou noc vůbec nespala (obvykle se jí aspoň na pár hodin usnout podaří). Za chvíli se přivalí nový den a s ním další náklad potíží (Robbie si pořád ještě nenašel jiné bydlení, Derrick bude pravděpodobně na tom přefocení trvat) a ona se do nich brzo bude muset pustit, bude muset nasadit nejpřesvědčivější verzi sebe samé jakožto osoby, která zvládne všechno, co se po ní žádá.

Sova odlétla, běžkyně zmizela, muž v šatech vešel do domu. Zbyl tu jen švec, který mezitím rozsvítil v dílně zářivky. Jejich světlo nedosáhne dál než k výloze a ulici žádné dodatečné osvětlení neposkytuje. Isabel nemá tušení, jestli opravář obuvi, se kterým nikdy nemluvila (boty si nechává spravovat v centru), otvírá tak brzo proto, že prchá před nějakými trvalými domácími nepříjemnosti, nebo jestli ho jenom těší vracet se do svého obdélníku světla, rozsvěcovat modrý neonový nápis nemocnice obuvi (Isabel by vážně měla začít nosit boty na opravu k němu, už proto, že svou dílnu považuje za nemocnici pro obuv) a znovu uvést do chodu tu asi metrovou figurínu ve výloze, sluncem vybledlou… lišku? mývala?… sedící na verpánku, která zvedá a spouští miniaturní kladívko. Teď, když ji opravář znovu zapnul, teď, když se nápis nemocnice obuvi rozzářil ostře modrým světlem, bude vytrvale pracující zvíře dostatečným ohlášením nadcházejícího dne.

Kdyby byl Wolfe skutečný, byl by tou unikavou postavou, kolem níž se točí celý příběh. Byl by to ten energický chlapík pořád obklopený kruhem kamarádů, s nímž se neseznámíte na večírku, sportovní typ, který zahlédnete vzdalovat se rázným krokem od expresní linky metra; byl by to princ, jehož polibek by všechno vyřešil, jen kdyby dokázal hluboko v lesích najít skleněnou rakev, kde v bezvědomí ležíte.

Wolfových 3407 sledujících má na něj v podstatě stejný názor. On je z těch, kteří nejen že zřejmě dostanou, co chtějí, ale navíc i chtějí to, co dostanou. Wolfovým sledujícím se líbí kronika jeho každodennosti. Líbí se jim jeho neprvoplánová krása s černým strništěm. Je zároveň úžasný i přístupný, obyčejný chlapík, jen malinko zesílený a naplno rozsvícený. Je to ten víceméně pohledný týpek, který splní, co slíbí, který zůstane, který ve vás vidí… vás, vidí to, co ostatním zřejmě uniká, nebo co je časem přestane zajímat.

Wolfa fascinuje vaše nádherná osobnost. Je mu něco přes třicet. Nebojí se závazků. Nemusí být nejhezčí v celé místnosti, ačkoli skoro proti své vůli bývá obvykle nejpřitažlivější. Vyzařuje. Přesto se ale neproviňuje marnivostí. Zatím je sexy – na benchi zvedá stovku, vůbec nemá tušení, jak se mu v mokrých kudrnách tvoří kapičky vody, když vyjde ze sprchy, a nesleduje, kolik kluků v šatně si prohlíží jeho prsní a břišní svaly – ale neláme si předčasně hlavu s budoucností, kdy bude krátkozraký a bude mít pár kilo nadváhu. Je to dobrý doktor, který se stará svědomitě o své pacienty a přitom se těší na večer, který stráví s vámi, jenom s vámi, protože po ničem jiném netouží, nic jiného nepotřebuje.

Jeho sledujícím se líbí, že je pediatr, kterému ještě zbývá rok povinné nemocniční praxe, že pracuje na lokální klinice. Líbí se jim, že žije v Brooklynu se spolubydlící Lylou a s Arlette, fenkou beagla kříženou s kdovíčím, kterou spolu nedávno adoptovali. Líbí se jim náznak, nikdy přímo potvrzený, že měl sem tam nějakého toho přítele, ale nevyšlo to, a teď čeká na novou lásku, ovšem nijak na to nespěchá. Na to, kolika postelemi prošel, působí jako radostný panic. Těžko říct, kolik z jeho sledujících je do něj zamilovaných, kolik z nich je přesvědčeno, že právě oni by mohli být tím, na koho Wolfe tak trpělivě čeká, jen kdyby se setkali osobně.

Takhle časně po ránu je to příliš velká otázka, zvlášť když Robbie ještě musí přečíst přes deset esejů z dějepisu na téma „jak se asi cítili původní obyvatelé Ameriky, když tam připlul Kolumbus“, které mu odevzdali jeho šesťáci.

Robbie si vaří kávu a přemýšlí o tom, jaký by měl být dnešní první Wolfův post. Hodí do sebe Paxil na depresi a Adderall na povzbuzení a na chvilku se zastaví v obdélníku kalného světla, aby se zorientoval. Ten kousek rozjasňující se šedé oblohy je vidět střešním oknem, které si zbastlil nějaký předchozí obyvatel. Do podkrovního bytu přivádí víc světla, ale taky protéká, přes veškeré pokusy o utěsnění. Dokonce i teď se v levém dolním rohu chvěje kapka vody, jasná jako samotná obloha. Rosa, vysrážená vlhkost, tak něco. Nepršelo už několik týdnů.

Vůbec na celý byt neustále útočí voda: kohoutek v koupelně vytrvale kape; pod posuvnými skleněnými dveřmi se i po nejmenším deštíku vytvoří tmavá čára potopy. Ty dveře vedou na požární schodiště a nepochybně jsou dílem téhož bývalého obyvatele, který to sice myslel dobře, ale řemeslnou zručností neoplýval. Kdyby měl Robbie větší sklon k morbidnímu romantismu, mohl by ve veškerém tom nezadržitelném prosakování vidět stopy žalu prvních obyvatel tohoto podkroví. Nebo spíš obyvatelek, protože to patrně byly irské dívky, které do Ameriky prchly před hladomorem a na místě zjistily, že budou rády, když se uchytí jako služky – dívky, o které byla v Dublinu rvačka, o kterých se říkalo – ještě pár let a bude si moct vybírat. Dívky, které teď měly být vděčné za dvě vlhké místnůstky pod střechou řadového domu v Brooklynu.

Robbie je poslední z řady lidí, kteří, na rozdíl od těch dávno mrtvých irských dívek, viděli v tom stísněném zavlhlém doupěti šťastnou náhodu. Kdo z jeho nedávnějších předchůdců byl ten optimista, který při pokusu vpustit sem světlo nevzal v úvahu déšť a mokrý sníh brooklynských zim? A kdo byl ten jiný (musel to být někdo jiný), co byt vymaloval kalnou oranžovohnědou barvou, dnes přemalovanou nabílo, jejíž kousíček – nejsmutnější možný přízrak – zbyl na zdi za skříňkou pod kuchyňskou výlevkou? Žil tady dřív než člověk, který do stropu vyrazil to protékající střešní okno, nebo až po něm?

A teď je tu Robbie, učitel, který vydělává šedesát tisíc za rok a přežívá v New Yorku, kde prostor aspoň trochu vhodný k žití nepronajmete za míň než tři tácy měsíčně; ovšem když máte kliku, koupí vaše sestra horní dvě patra řadového domu z devatenáctého století a nabídne vám podkroví za míň, než kolik splácí na hypotéce.

Dokud té klice nedojde dech. Dokud vaše sestra nechce ten byt zpátky.

Bude asi načase zapracovat na nějaké té vlastní klice.

Adderall začíná zabírat, což je dobře vzhledem k tomu, že včera večer koukal Robbie na pět dílů Potvory v kuse, místo aby četl ty zbylé úkoly, dosud ležící na hromadě na kuchyňském stole.

Mohl si to odložení dovolit, protože škola je dnes ráno na pár hodin zavřená – testují tam stěny na přítomnost azbestu. Všichni byli přesvědčení, že azbest už ze stěn odstranili před dvaceti lety, ale nedávno si někdo všiml, že ve školních dokumentech nejsou nejen žádné záznamy o něčem takovém, ale vlastně vůbec žádné záznamy z roku 1998, a tak teď někdo, Robbie si představuje tým lidí v ochranných oblecích, vrtá díry do zdí a hledá azbest, který tam nejspíš není, ledaže stěny tenkrát nikdo nezkontroloval – ledaže ty „ztracené“ záznamy nikdy ani neexistovaly a všichni jen předpokládali, že je věc vyřízená.

Robbie sáhne po nejvrchnějším domácím úkolu a snaží se přitom pokud možno nedělat si starosti s tím, jestli on a jeho žáci náhodou od pondělí do pátku nevdechovali do plic neviditelné černé rybářské háčky.

Vezme do ruky úkol Sonii Thomasové. Sonia je hloubavá zrzka, která vypráví, že ji ve věku sedmi let adoptovali z Rumunska. Je to zjevně výmysl a nikdo netuší, proč vlastně svůj původ líčí takhle, ale taky se jí na to ještě nikdo nezeptal.

Úvodní věta jejího úkolu: „Mysleli jsme, že ten muž na velké lodi nám přináší kouzla.“

Robbie esej odloží. Není ještě připravený. Uvažuje o tom, že by si dal Cheeto. Ostře si uvědomí fakt, který už zná, který zná většina lidí: musí existovat nějaká složitá řada téměř neviditelných spojení, podzemní síť propojující ty lodi, které se objevily na obzoru, s dražbami otroků, s prvním pohledem Lewise a Clarka na řeku Missouri, s „válkou, která ukončí všechny války“, se Světovou výstavou v Chicagu, s velkou hospodářskou krizí a s Novým údělem, s další válkou, s raketovými pásy, jež jsme už touhle dobou měli všichni nosit, s náhodnou střelbou na údajně bezpečných místech (ve školách a v kinech, na návsích a kdovíkde ještě). A přesto pořád umírají lidi při pokusech překročit hranici do země, kde doufají stát se sluhy nebo zahradníky, v nepředstavitelných vzdálenostech se objevují stále nové obyvatelné planety a Robbie sám si dělá starosti s tím, že přijde o byt, který kdysi věznil ty dávno mrtvé Irčanky.

Doufá, že ani jeho, ani Soniiny plíce nejsou probodané mikroskopickými karcinogenními háčky. Uvažuje o tom, jestli by se neměl zkusit dát zase dohromady s Oliverem. Říká si, jestli si sám nepřivodil zkázu, když se stal učitelem na státní škole s nulovým rozpočtem, kde je docela dobře možné, že se nikdy nedělaly žádné testy na azbest. Říká si, jestli přece jen nebyla chyba nejít na medicínu. Říká si, jestli by nakonec vážně neměl uvažovat o některém tom bytě, který v poslední době viděl. Co to jedna plus jedna v Bushwicku, které mělo vysoký strop, ale jenom to jediné malé kulaté okénko? Ukvapil se snad, když odmítl ten „miniloft“ (jak stálo v inzerátu), protože měl společnou koupelnu s vedlejším miniloftem?

Možná by Wolfe měl podniknout nějaké to dobrodružství. Někam vyrazit, na chvíli odjet. Koneckonců, Wolfe žije na východním okraji velikého kontinentu plného farem plovoucích v moři kukuřice, plného hor a lesů a jídelen otevřených celou noc, kde vám někdo dolije kávu a bude vám přitom říkat milánku. Jeho sledující by si určitě přáli, aby se mezi tohle všechno vypravil. Přinejmenším někteří z nich by určitě rádi věděli, že tam někde je, že je na cestách. Mohli by se potkat. Mohlo by se ukázat, že skutečně celou tu dobu čekal na ně.

Kdo nedoufá, že u pobřeží přistane kouzelník?

Když Robbie zamíří ze svého bytu dolů k Isabel a Danovi, najde Isabel na schodech. Sedí tam s koleny přitisknutými k sobě a pažemi omotanými kolem nich, jako kdyby ze sebe chtěla udělat co nejmenší balíček.

„Dobrejtro,“ řekne Robbie. Stojí dva schody nad ní a kouká jí rovnou na temeno hlavy. Isabel má vlasy ještě rozcuchané po noci, pěšinku nakřivo, takže je jí vidět bílý klikatý proužek kůže.

Robbie a Isabel si nejsou moc podobní. Isabel zdědila po matce jasné šedé oči pod výrazným obočím a trčící kostnatý nos, jenže ten se v případě Isabel spojuje s drsnou bradou boxera, kterou ani jeden z rodičů neměl. Vyvolává to nesourodý, ale velitelský dojem. Brzo se naučila, že když to s onou takzvanou krásou není u ní moc jisté, může ji nahradit dravostí. Já se budu líbit, budu mít kluky, budu prezidentkou nejvyššího ročníku. Co si Robbie pamatoval, mohla se pyšnit svou jedinečností prostě proto, že byla tak bezostyšně sama sebou.

V Robbieho případě matčiny dravčí rysy – vzhled sokola přetvořeného v ženu, bdělou a neústupnou – nakypřila otcova anglo-irská symetrie: skromný nos a brada, oči v barvě mléčné čokolády, vytrvalá neohrožující přívětivost.

Na střední škole Isabel jako ostří meče protínala pošetilosti druhých, všech těch tupých sportovců a královen krásy. Robbie byl z nich dvou ten křehčí, ten se slabým srdcem. Navíc tu byly brýle, které měl od pěti let (na ty světlemodré kontaktní čočky, které nosil asi rok krátce po dvacítce, se radši snažil moc nemyslet). Byl vždycky zamyšlený a uzavřený (díky, mami, že jsi tomu říkala „zadumaný“ jako Heathcliff, ačkoli jsi tím naopak naznačovala, že Robbie rozhodně Heathcliff není a měl by se v tomhle směru trochu víc snažit). Robbie si byl vždycky bolestně vědom všech urážek, které mu byly adresovány přímo, ale snad ještě víc ho ochromovaly ty, které si uměl představit, ale neslyšel je. Odjakživa si zoufale přál, aby ho lidé měli rádi; teď při zpětném pohledu vidí, že to byl skoro zaručený recept na to, aby se mu lásky nedostalo prakticky od nikoho krom členů vlastní rodiny.

„Dobré ráno,“ odpoví Isabel.

„Jo, už je tady. To ráno.“

„Jak jdou kolumbovské eseje?“

„Zatím šest ho považuje za surového dobyvatele, tři jsou přesvědčení, že vymyslel Ameriku a dobře udělal. Jeden kluk si zřejmě zadání vyložil tak, že má vylíčit, co měl Kolumbus na sobě.“

„A co měl na sobě?“

„Nejspíš župan. A na hlavě podle popisu tiáru.“

„Frajer.“

„To jo. Ale stejně.“

„Ale stejně.“

„V poslední době dost uvažuju o tom, jak dlouho to ještě vydržím dělat. Čím dál víc mě to vyčerpává. Nemáš představu, jaké to je být s nimi ve třídě, den co den.“

„Já to vím. Víš přece, že to vím, ne?“

„No jasně. Jenže. Zrovna ten poslední týden dva –“

„Musím se zeptat,“ řekne Isabel. „Jsi vyčerpanější, protože se stěhuješ?“

„Ještě jednou ti opakuju, ať si to nevyčítáš.“

„Mrzí tě ta medicína?“

„Ne, ta medicína mě nemrzí,“ odpoví. „A skoro všichni ostatní učitelé si přejí, aby byli šli dělat něco jiného. Kromě Myrny.“

„Která nemá kvalifikaci na výuku. A nejspíš ani na nic jiného.“

„Aspoň by si měla pořídit novou paruku.“

„V poslední době hodně myslím na tátu,“ podotkne Isabel. „Na to, co o jeho stavu říkal doktor Meer.“

„No jo, doktor Meer –“

„Říkal ti táta, že se doktor Meer zmiňoval o cestě do Lourd? Jako – proč to nezkusit s nějakým tím zázrakem?“

„Kdoví, jestli by to nepřineslo víc užitku než doktor Meer. Všimla sis, že všechny časopisy v jeho čekárně jsou aspoň rok staré? Všimla sis té mísy s kukuřičným dropsem, co má v ordinaci? Od Halloweenu?“

„Já mluvím vážně,“ napomene ho. „Myslíš, že bys to dokázal brát vážně?“

„A ty myslíš, že to vážně neberu?“

„Ne,“ připustí. „Vím, že jo. Opravdu má v ordinaci mísu s kukuřičným dropsem? Možná jsem to prostě odmítla vzít na vědomí.“

„Poslouchej mě.“

„Poslouchám. Jsem celá jedno ucho.“

„Já jsem neodmítl jít na medicínu, protože to po mně chtěl táta,“ prohlásí Robbie. „A teď by ze mě nebyl ten lepší doktor, který by se o něj postaral. Na tomhle faktu jsme se přece už shodli dávno, ne?“

„Víš dobře, co si myslím o faktech.“

„A možná že jet do těch Lourd není nejhorší nápad. Aspoň by se táta musel hnout z domu.“

„Dneska ráno jsem viděla sovu,“ podotkne Isabel. „Na stromě.“

„Na tom chudáčkovi před domem?“

„Mhm.“

„To není možný.“

„V Central Parku sovy žijí.“

„Ale to je Central Park,“ namítne Robbie.

„No dobře. Dneska ráno se mi zdálo, že vidím sovu. Už jsi něco postoval za Wolfa?“

Wolfe je svým způsobem dospělá inkarnace staršího bratra, kterého si společně vymysleli, když byli děti – staršího bratra, který je bránil, který se nebál ničeho a nikoho, který znal jazyky zvířat.

Isabel a Robbie svého imaginárního bratra pojmenovali Wolf. Robbie se nikdy nepřiznal, že mu až do svých šesti let říkal Vůl v domnění, že je to tak správně.

„Ještě ne,“ odpoví. „Na to jsem moc ponořený do Kryštofa Kolumba.“

„Představa toho Kolumba s tiárou se mi líbí.“

Robbie si sedne vedle ní na třetí schod. Uvědomuje si, jak sestra takhle po ránu před sprchováním voní. Melounová svěžest, náznak starých květin. Vyrůstali spolu a znali dobře svou esenci, už je to ale dávno, co ji Robbie zastihl takhle brzo po ránu a nemytou. Nemůže si pomoct a zhluboka tu vůni vdechne.

„Odpoledne se jdu podívat na jeden byt ve Washington Heights,“ oznámí. „Podle toho inzerátu je tam výhled na řeku.“

„To by bylo hezké, koukat na řeku, nejen na ten ubohý strom a Nemocnici obuvi.“

„Měl jsem to udělat už dávno.“

„Včera večer se mě Violet ptala, na co má Nathan penis,“ svěří se Isabel.

„A co jsi jí řekla?“

„Že kluci jsou jiní.“

„A spokojila se s tou odpovědí?“

„Ne. Chtěla vědět, k čemu přesně to slouží.“

„Chytrá holka. Je jí pět a už jde po faktech.“

„Mně to hlavně připomnělo, že na společný pokoj jsou už moc staří. Nevím, jak jsme to mohli s Danem odkládat tak dlouho. Jsme hrozní rodiče.“

„Ne. Jste rodiče, co mají jen dvě ložnice.“

„Pořád přemýšlím o tom domě na venkově, co jsme si chtěli koupit,“ pronese Isabel.

„Byli jsme malí.“

„Chtěli jsme mít aspoň deset pokojů, zeleninovou zahradu a tři nebo čtyři psy.“

„To byl nápad paní Manleyové,“ připomene Robbie. „Ty jsi ho měla od ní a já od tebe.“

„Jo, v páté třídě,“ kývne Isabel. „Nejlepší učitelka, co jsme měli. Každé dítě by mělo mít hippie učitelku.“

„S romantickým vztahem ke skutečnosti.“

„Ale lidi se občas stěhují na venkov. Je tam k mání spousta domů, a co jsem tak slyšela, za rozumné ceny.“

„A další nejbližší gay by bydlel asi padesát kiláků daleko.“

„To s Oliverem je mi líto.“

„Oliver by se na venkov nikdy přestěhovat nechtěl.“

„A co kdybychom Wolfovi pořídili dům? Řekněme někde na sever od města?“ napadne Isabel.

„Já nevím. Chceme pro něj něco takového?“

„Proč ne? Dře jako kůň.“

„Děti na klinice ho potřebují.“

Isabel mu dá žertovnou herdu do ramene, jak to dělá už… Robbie si vlastně ani nevzpomíná, že by to někdy nedělala. Je to kamarádské gesto a vždycky bylo, ale je v tom (a vždycky byla) dostatečná síla, aby to lehce zabolelo, aby to naznačilo, že kamarádství může skrývat i náznak hněvu.

„Pořád ještě žasnu, že jsi ho nechal zrovna starat se o nemocné děti,“ řekne.

„Nijak zvlášť se tím nezabývá. Sotva se o tom zmíní.“

„Byl bys dobrý doktor.“

„Hele, hele,“ ohradí se, „učitel taky nejsem špatný. Jen prostě nemám den. Za to může Kryštof Kolumbus.“

„Tys na medicínu jít nechtěl. Na základce jsi nezačal učit jen proto, abys naštval tátu.“

„Jasně, jenže každý má rád jednoduchá vysvětlení, ne?“

„Myslíš, že Wolfe vychází se svým otcem?“ zeptá se Isabel.

„Wolfe je jenom pár postů na instagramu. Od začátku si ho vymýšlíme. Není to člověk. Není to skoro ani myšlenka člověka.“

„Začínám moc komandovat?“

„Možná trošku.“

„Pamatuješ, jak jsem ti snědla celý narozeninový dort?“

„Byly ti čtyři. Mně byly dva. Ani si na to nevzpomínám.“

„Máma to vypravovala asi stokrát. U nás doma to byla oficiální historka o tom, co jsme my dva byli jako děti zač.“

„Proč sis na to vzpomněla zrovna teď?“

„Nejspíš proto, že jsem ten typ, co jí druhým narozeninové dorty. Že vyhazuju svého bratra z bytu. V práci si vymýšlejí čím dál větší pitomosti a já jim to vždycky odkývám.“

„Jak velké ty pitomosti jsou zrovna teď?“

„Dneska musím rozmluvit Derrickovi přefocení reportáže o Astorii s nulovým rozpočtem. A taky jsem zaslechla něco o tom článku na téma queer rodiny, zatím neoficiálně.“

„Nemám jít dolů a mrknout se, jak jsou na tom Dan a děti?“

„Udělal bys to? Docela by mi bodlo zůstat ještě chvilku sama tady nahoře. Na těch schodech si člověk připadá tak trochu mimo prostor.“

„Všechno bude v pořádku.“

„Jo. Jasně. Určitě bude všechno v pořádku.“

Isabel a Dan stačili byt tak do půlky dokončit, než přišly děti a začaly ho zase likvidovat. Před narozením Nathana – o rok dřív, než bylo plánováno – měli Isabel a Dan čas a peníze natřít stěny v obýváku perleťovou šedí, předělat podlahy z lesklého dubu na matnou hněď s nádechem ebenu, tak tmavou, že je skoro černá, koupit italské křeslo a dokonale patinované knihovny z 19. století, které se do Brooklynu dostaly až z Buenos Aires. Jenže Nathanovo narození veškeré renovace ukončilo. A když bylo Nathanovi pět a jeho destruktivní tendence se konečně zdály zvládnutelné, když Isabel a Dan začali nakupovat nové pohovky a lampy – přišlo početí Violet a na dalších pár let bylo zase po veškerých významnějších investicích.

Proto Isabel s Danem a s dětmi pořád ještě bydlí v příliš malém bytě, který měl být jen dočasný a startovací, než ceny nemovitostí vyletěly do stratosféry, než jejich plán přikoupit časem i byt v přízemí nejdřív zdržel absurdně dlouhý život prastarých dvojčat, která tam bydlela už před druhou světovou válkou, a pak ho definitivně překazili jejich příbuzní, když dvojčata odstěhovali do asistovaného bydlení a byt v přízemí obratem prodali člověku, který dorazil s milionem a půl v kufříku a koupil ho proto, aby měl jeho syn kde bydlet, až se na léto vrátí z Yale.

Obývák, ve kterém Isabel a Dan žijí dodnes, uvízl ve svém polovičatém stavu. Je tu pořád ještě ta tmavě hnědá pohovka, kterou Isabel koupila před lety ve vetešnictví. Je tu ten odřený guatemalský koberec z Danova starého bytu na Avenue B i masivní nízký stolek „ve španělském stylu“, který vypadá jako pirátská loď zakotvená uprostřed pokoje. Ten jim daroval otec Isabel a Robbieho, když měl po matčině smrti ten svůj záchvat „zjednodušování“, jak tomu říkal. Během času se ukázalo, že tím myslel život v trvalém stavu truchlení s méně nábytkem a jasnějšími světly. Co ovdověl, nekoupil slabší žárovku než 75 wattů, jako by si potřeboval na svou samotu co nejjasněji posvítit.

Isabel ani Robbie už mu dávno nezavolali, a měli by.

Robbie sedí v obýváku a hledá ve Wolfově složce (#wolfe_ man) vhodný obrázek.

Wolfe není nadsazená představa, není to nadsamec. Wolfe má celkem pohledný tmavooký obličej cizího muže staženého z Depositphotos. Jeho spolubydlící Lyla je ve skutečnosti černoška se samozřejmým, nepřepjatým smyslem pro módu, jejíž instagramové jméno zní Galatea2.2. Jeho byt je sloučený ze tří různých míst. Jeho psa nedávno adoptovala z útulku jakási Inezhere.

Robbie doufá, že tím nikomu neškodí; nejen že krade fotky, které zveřejnili cizí lidé (žasne, že mu na to ještě nikdo nepřišel), ale ještě z nich vytváří neexistující osoby, nebo spíš osoby složené z jednotlivostí jiných.

Člověk se neubrání frankensteinovským asociacím.

Wolfe je ovšem jen myšlenka člověka, nikoli zneužitá dříve živá tkáň. Nikdy se neprobere vyděšený, zmatený, zoufale hledající nějaké spojení. Neodpluje na kře na mrznoucí moře. Je to fantazie – milá a relativně bezvýznamná – kterou sdílí (jak se ukázalo) 3407 dalších lidí.

To přece ničemu neškodí, no ne?

Robbie vybere fotku a odešle první dnešní post:

Obrázek: louka ve Vermontu nebo možná v New Hampshiru. Takové fotky není těžké najít, Robbie jich už ve složce má pět nebo šest. Na téhle je rozlehlá plocha oslnivě zelené trávy, které vévodí strom obalený bílými květy velkými jako nehet na palci. V horním pravém rohu je vidět kousek zpětného zrcátka auta, z něhož tu fotku pořídil jistý Horsefeather. Určitě je z některého předchozího roku, takhle daleko na severu je té zeleně a květů ještě příliš, ale s věrohodností si Robbie starosti nedělá. Wolfe je fiktivní osoba, která žije ve fiktivním světě proměnlivého času a nejistých ročních období. Jeho sledující si toho buď nevšímají, nebo je jim to jedno. Když Robbie shromažďoval pro Wolfa tyhle obrázky, předvídal už nejspíš nějaký pastorální únik, osvobození od vlastního štěstí, a scény takových úniků nemusejí vždycky být technicky možné.

Popisek: Výlet! Jen jednodenní. Jaro tady tak blázní, že si to nemůžu nechat ujít.

Okamžitě sklidí jedenáct lajků.

Dan stojí u kuchyňské linky a rozklepává vejce do misky. Je jako vždycky typickým představitelem svého typu: někdejší rocker, dnes zavalitý důstojný čtyřicátník, postava v umění nezastoupená. Řekové dávali u mužů přednost svalnatému střednímu věku, bojovníkům, kteří s postupujícími lety vzbuzovali stále větší respekt. Dalších několik staletí muže středního věku nezobrazovalo vůbec (dokonce i Michelangelo dával přednost mladším) a pak se od svých hrdinských řeckých inkarnací přehoupli rovnou k žlukle růžovým mužům-bábovkám Francise Bacona.

V obecném povědomí o mužské pohlednosti schází postava Danova typu: chlapík, který trošku zbuclatěl, překypěl a změkl, postava vhodnější pro city než pro boj, člověk, jemuž dělají větší starosti systémy a úspory než gladiátorská aréna; muž, který udělal první krůčky směrem k vlastní smrtelnosti, což podle Robbieho názoru vyžaduje víc statečnosti než přesvědčení, že při dostatku cvičení a kosmetických zásahů může člověk vypadat na osmatřicet až do osmdesátých narozenin.

Dan má na sobě šedé tepláky a prastaré tričko s Ramones. Zezadu je na platinové hlavě vidět kolečko holé kůže – peroxid je jediný pozůstatek minulého života, na kterém trvá. Kdo by mu mohl vyčítat, že se snaží zachovat si aspoň nějakou stopu své mladické velkoleposti? Jak se může někdo vzpamatovat z toho, že ve dvaceti letech vypadal jako Botticelliho serafín?

Ovšem kromě těch vlasů se z Dana stal člověk svědomitý, se smyslem pro neotřesitelné závazky. Veškerý hněv z něj vyprchal veselou odolností, s níž snáší všechny obtíže, a také nadějemi na budoucnost, kterou má stále ještě před sebou. Vejce rozklepává elegantně a přesně.

„Dobrýtro,“ pozdraví. Po dlouhých letech kouření a zpěvu v zamlženém umělém světle klubů mu hlas natrvalo klesl o půl oktávy.

„Ahoj, Danny.“

Robbie vrazí hlavou Danovi do oplácaného ramene. „Jak to jde?“ zeptá se Dan.

„V pohodě. Jakžtakž. Hurá, konečně je pátek.“

Tohle bylo kapku netaktní, co? Pro Robbieho víkendy znamenají svobodu, ale pro Dana fakt, že děti zůstanou celý den doma a Isabel bude většinu času sedět u laptopu. (Stavy se snížily o třetinu, a tak pracuje sedm dní v týdnu.)

Robbieho napadne, jestli má vzhledem ke svému blížícímu se odchodu větší sklon k drobným urážkám, nebo jestli si jen víc uvědomuje drobné urážky, kterými Dana zasypával vždycky. Dana, který je slušný chlap, Dana, který je vášnivě milován, Dana, ze kterého se stala, co si budeme povídat, dojemná postava.

„Je Isabel v pořádku?“ zeptá se.

„Jo. Jen potřebuje chvilku klidu.“

„Mám novou písničku. Seděl jsem nad ní většinu noci.“

„Děti jsou ještě u sebe?“

„Jo,“ kývne Dan. „Violet se obléká. A Nathan, no, popravdě řečeno nevím přesně, co vlastně dělá Nathan.“

„Půjdu je trochu popohnat. Mám dneska volné dopoledne, víš to, ne?“

„Asi jsi mi to říkal, ale připomeň mi proč.“

„Do školy dneska přijdou dělat testy na azbest.“

„Myslel jsem si, že azbestu se už zbavili.“

„Pravděpodobně. Ale vyloučit ho nemůžou. Nejsou si jistí, jestli to vůbec kdy někdo kontroloval. Záznamy… byly v lepenkových krabicích ve sklepě, který zaplavil hurikán Sandy.“

„Takže máš volné dopoledne.“

„Půjdu sem nahnat ty děti.“

„Já tě asi miluju, chlape.“

„Nápodobně.“

Tím historka končí. Dan a Robbie, těžce zklamaný neexistencí obchodu se suvenýry, nasedli zase do skylarku a vyrazili zpátky domů. Auto se rozbilo v pensylvánském Readingu a museli tam strávit noc v prastarém motelu, než mírně pochybovačný automechanik motor zase zdrátoval a neochotně připustil, že je pravděpodobně doveze aspoň zpátky domů.