Přeložil Jiří Kábrt

Pozn. překladatele:

V kapitole dvacet tři je užita citace z díla Williama Shakespeara Večer tříkrálový v překladu Josefa Václava Sládka.

HOW TO BEST A MARQUESS

Text Copyright © 2023 by Janna MacGregor

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Jiří Kábrt 2024

ISBN 978-80-249-5495-0

Obsah

- Poděkování

- Prolog

- Kapitola jedna

- Kapitola dvě

- Kapitola tři

- Kapitola čtyři

- Kapitola pět

- Kapitola šest

- Kapitola sedm

- Kapitola osm

- Kapitola devět

- Kapitola deset

- Kapitola jedenáct

- Kapitola dvanáct

- Kapitola třináct

- Kapitola čtrnáct

- Kapitola patnáct

- Kapitola šestnáct

- Kapitola sedmnáct

- Kapitola osmnáct

- Kapitola devatenáct

- Kapitola dvacet

- Kapitola dvacet jedna

- Kapitola dvacet dva

- Kapitola dvacet tři

- Kapitola dvacet čtyři

- Kapitola dvacet pět

- Kapitola dvacet šest

- Kapitola dvacet sedm

- Kapitola dvacet osm

- Kapitola dvacet devět

- Kapitola třicet

- Kapitola třicet jedna

- Epilog

- Autorčina poznámka

Pro ty, kteří jako Beth tvrdě bojovali a vytrvali.

Poděkování

Když píšete historické romány, spoléháte se na své lidi. Myslím jimi právě ty, kteří píší ve stejném žánru. Velký dík patří mé drahé přítelkyni doktorce Vanesse Rileyové. Pokud máte kamarádku s doktorským titulem ze strojírenství, která zároveň píše úžasné příběhy z regentské éry, můžete se jí zeptat na cokoliv o sdružených parních strojích a dostane se vám výborné rady. Bez Vanessy bych to nedokázala. Bylo by také chybou nepoděkovat Elizabeth Essexové, která mi pomohla s námořnickými a loďařskými termíny použitými ve druhé knize Vdoviných pravidel – Jak se zasnoubit s hrabětem.

Zvláštní poděkování si zaslouží i moje parťačky – Lenora Bellová a Charlotte Russellová –, které mi pomohly se zápletkou. Jste obě skvělé!

Děkuji svým agentkám Kimberley Witherspoonové a Jessice Mileové, které tři vdovy okouzlily. Jste absolutně nejlepší. Děkuji Kim Rozzellové za její přátelství a veškerou její kreativitu, díky níž s vámi mohu sdílet své knihy a nápady. Cením si týmu v St. Martin’s Press, který mi pomohl, abych přivedla k životu příběhy Kat, Constance a Beth. Vím, že Meri si jich také všech váží!

Děkuji i VÁM, že jste strávili s třemi manželkami čas. Mí čtenáři jsou ti nejlepší na světě.

A nakonec, vřelé díky mému manželovi, autorovi mého romantického života.

Prolog

Londýn, 1808

Každoroční podzimní bál u Chelsfieldových

Ve vzduchu se dosud vznášely poslední tóny valčíku stejně jako tlukot srdce Beth Howellové. Najednou se vše zastavilo. Nikdo se ani nepohnul.

Nicméně taneční sál překypoval energií.

Betin život se měl navždy změnit. Cítila to v tepu, úderech srdce i dechu.

Julian Raleah, hrabě z Weyhillu a dědic markýze z Graysonu, ji bez pochyby dnešního večera požádá o ruku. Mistrně s ní kroužil po tanečním sále. Navíc se jí během celé té doby díval do očí. Každičký jeho úsměv činil tuto noc výjimečnou.

„Doprovodíš mne ven?“ Stále mluvil tiše, aby jej nikdo nezaslechl.

„Samozřejmě.“ Ačkoliv bylo skandální, aby neprovdaná dívka opouštěla taneční sál s mužem, on nebyl jen tak někdo. A ani dnešní noc nebyla ledajaká.

Konečně se pustil jejího pasu a natáhl paži. Společně vyšli z tanečního sálu dvojitými francouzskými okny, která vedla na rozlehlou venkovní terasu.

Beth se tajil dech při pohledu na udržovanou zahradu. Lucerny osvětlovaly pěšiny kolem dvou obdélníkových brouzdališť zářících světlem plovoucích svící.

„Vypadá to, jako kdyby z nebe popadaly hvězdy,“ pronesla užasle. Díky světlu odrážejícímu se na hladině to působilo, jako kdyby vstoupili do jiného světa.

„Líbí se ti to?“ Julianův hlas zhrubl a zazněl v něm náznak nejistoty.

Vzala ho za ruku a stiskla ji. „Je to okouzlující.“

Koutky rtů se mu zvedly do hravého úsměvu. „Zařídil jsem to pro tebe. Požádal jsem lady Chelsfieldovou, zda bych dnes mohl brouzdaliště vyzdobit.“

Srdce jí poskočilo radostí. „Proč jsi to udělal?“

„Chtěl jsem, aby byl tento večer ohromující… Jako jsi ty.“ Jeho úsměv se ještě rozšířil, což ji jen utvrdilo v tom, že tato noc bude pamětihodná na mnoho způsobů.

„Dal jsem svíčky na čtverečky ze dřeva a zapálil je těsně před naším valčíkem.“

Volnou rukou jej hravě poplácala po paži. „Tak proto ses vytratil. Není divu, že jsem tě hodinu nemohla najít.“ Trochu se k němu přiblížila. „Je to krásné, Juliane. Dnešní noc nezapomenu, co budu živa.“

Odkašlal si a obrátil se k brouzdališti, zatímco jí jemně tiskl ruku. „Jsem trochu rozrušený. Tohle jsem ještě nikdy nedělal.“ Palcem něžně přejel po kloubech jejích prstů.

„Já jsem také nervózní,“ svěřila se mu. „Ani já jsem to ještě nikdy nedělala.“

„Věř mi, nebo ne, to mne uklidňuje.“ Zhluboka se nadechl. „Pokud tohle podnikneme společně, myslím, že to zvládnu.“

Když se jejich pohledy znovu setkaly, spatřila v jeho očích sílu, jakou ještě nikdy nepostřehla. Tohle byl muž odhodlaný uspět. Něco takového považovala vždycky za přitažlivé, ovšem Julianovi to dnes sedlo jako dobře ušitý oblek nebo jako padnoucí rukavice. Byl ještě krásnější než kdykoliv předtím.

Naklonil svou vysokou postavu, dokud jí nehleděl přímo do tváře. Vzal ji i za druhou ruku a propletl své prsty s jejími. „Beth, chtěl bych tě o něco požádat.“

„Požádej,“ řekla se zatajeným dechem. Srdce jí bušilo tak silně, že to musel slyšet.

Položil si jejich spojené dlaně na hruď. Srdce mu tlouklo stejně jako jí. „Už tě navštěvuji víc jak tři měsíce. Dost dlouho na to, abychom měli jasno o našem dalším kroku. Doufám, že chceš totéž co já.“ Jeho šedé oči zaplály touhou a žádostivostí, skoro jako kdyby v něm pocity přímo žhnuly. „Chci, abychom byli spolu. Navždy.“

Dobrá nebesa, to tedy bylo. Věděla, že dnešní noc pro ně bude výjimečná. Když obdržela kytičku fialek a vzkaz se žádostí o valčík po večeři, podezřívala jej, že se k tomu odhodlá.

Ovšem prožívat ten okamžik s ním se úplně lišilo od jejího očekávání. Srdce jí přetékalo pocity, jež nešlo jednoduše vysvětlit. Měla by odpovědět okamžitě, nebo počkat do zítřka?

Odpoví hned teď. Chtěla to víc než cokoliv na světě – stejně jako Julian.

Její rozrušení sláblo, jak se v ní probouzel pocit nově nabytého uspokojení. I když její otec před několika lety zemřel, slib, který jí dal, se začínal plnit. Přislíbil jí, že dostane muže svých snů. A ten muž stál před ní. Dnešní noci počínaje, budou spolu sdílet budoucnost, tvořit společný život a založí rodinu. Vše, o čem kdy snila.

„Velmi rád bych se zítra zastavil za tvým bratrem a požádal ho o tvou ruku.“ Julianův hlas se prohloubil, ale stále na ni upíral svůj oddaný pohled. „Pokud s tím souhlasíš?“

Zavrtěla hlavou a usmála se. Cítila se jako princezna, která právě našla svého krásného prince.

„Ty si mne vzít nechceš?“ Julianův drsný hlas poklesl do šepotu. Soudě dle napjatých vrásek kolem jeho očí byl v šoku.

„Ne. Chci říct ano.“ Slova se jí drala z úst. „Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem si tě chtěla zapamatovat, jak tady přede mnou klečíš a žádáš mne, abych s tebou sdílela život. Z dnešní noci nechci zapomenout nic.“ Oči jí zaplavily slzy a srdce toužilo mu být co nejblíže. Stiskla mu ruku v naději, že pochopí, jak moc to pro ni znamená. „Tohle je nejšťastnější den mého života.“

Oddechl si a zasmál se. „Už jsem si myslel, že říkáš ne.“ Znovu zvážněl a o něco pevněji si přitiskl její dlaň k hrudi. „Toto srdce je tvé. Dělej si s ním, co chceš.“

Nyní je svazovalo pouto důvěrnosti, které nikdo nikdy nezpřetrhá. Tím si byla jista. Julian se rty dotkl jejího zápěstí a polibkem oblažil pulzující tep. Jemnost jeho rtů kontrastovala s odrostlým strništěm na jeho tváři. Tímto sladkým gestem se navždy zmocnil jejího srdce.

Nezáleželo na tom, že by mu ho tak jako tak svěřila.

„Zbožňuji tě,“ řekla tiše. „Ale něco bych po tobě chtěla, až zítra budeš žádat bratra o mou ruku.“

„Cokoliv, drahá Beth.“ Úsmál se proti její kůži a jazykem laskal její tep, jako příslib všech budoucích společných rozkoší.

„Požádej i o moji druhou ruku.“ Usmála se, a když se zachichotal, cítila, jak se jeho rty zachvěly.

„Toto je jeden z bezpočtu důvodů, proč si tě chci vzít. Vždycky víš, jak mne rozesmát, bez ohledu na to, jak moc jsem nervózní.“ Pustil její ruce a vzal ji do náručí. „Dovol mi, abych ti řekl tajemství.“ Ztišil hlas a přitiskl rty na jemnou pokožku pod jejím uchem. „Jsem nenasytný, když jde o tebe, Blythe Elizabeth Howellová. Až se setkám s tvým bratrem, požádám o tebe celou.“

Julian se konečně uvolnil… Alespoň trochu. Jeho krásná Beth řekla ano. To prosté slůvko, které znamenalo, že jeho život bude svázán s ženou, již držel v náruči. Přísahal si, tehdy a tam, že udělá vše, co bude v jeho silách, aby jí dal vše, co jí náleželo. Ovšem musela pochopit, jak bude vypadat začátek jejich soužití.

„Beth, byl jsem upřímný, pokud jde o stav mých financí. Nemohu si dovolit zvláštní povolení. Než bude svatba oznámena, musíme počkat tři týdny.“ Upřeně se na ni zadíval.

„Myslím, že zvláštní povolení jsou velmi přeceňována.“ Přitiskla mu tvář na hruď a objala ho. „Ráda si počkám. Budu tak mít čas, abych lidem oznámila, že jsi můj vyvolený.“

Pouze Beth dokázala jeho nedostatek štěstí proměnit v něco, čemu dává přednost. Byl tím nejšťastnějším mužem na světě, že ji získá za nevěstu.

Když zaklonila hlavu, aby se na něj podívala, zacukaly jí rty.

„Navíc nám to poskytne čas na návštěvu našich králíčků. Beatrice, Bonnie a Bertrama.“

„Samozřejmě.“ Tiše se zasmál. Poprvé když Beth navštívil, vyšli si do Hyde Parku, v těsném závěsu její služky. Nevlastnil otevřený kočár, v němž by ji parkem řádně povozil, musel tedy najít jiný způsob, jak se o její zábavu postarat. Když objevili králičí noru, vymyslel si o jejich životech příběh, aby Beth okouzlil. Od té doby se vždy na králíky vyptávala. V odpověď pokaždé přispěchal s nějakou novou příhodou. Ty příběhy proplétal s vlastními nápady a sny o jejich společné budoucnosti.

Betiny líce potemněly rozkošným ruměncem. „Chci jim říct o našem manželství.“

„Našem manželství.“ Pronesl ta slova, jako kdyby šlo o požehnání. Prsty přejel po jemné kůži její tváře. „Slibuji, že udělám všechno, co mohu, abych tě učinil šťastnou. Chci, abys byla hrdá, že mě můžeš nazývat svým manželem.“

„Pokud ti to ještě není jasné, už na tebe hrdá jsem,“ řekla s vlídným úsměvem.

Během několika posledních let si na všech těch společenských událostech připadal jako outsider. Neoblékal se dle poslední módy. Neoplýval obnosem, který by mohl rozházet při hře v karetním salonku. Nepatřil do žádného klubu gentlemanů. Nevlastnil ani kočár, jenž by mu dosvědčoval, že je dědicem zchudlého markýze z Graysonu.

Proto bylo tak těžké uvěřit tomu, že si jej chtěla vzít nejkrásnější a nejzpůsobilejší dědička vybrané společnosti. Zkrátka to znamenalo, že v něj věřila.

„Beth, přijdu na to, jak vydělat peníze, aby sis mohla koupit cokoliv, co budeš chtít. Pracuji na návrzích parního stroje. Pokud se jeden z mých nápadů osvědčí, může to přinést revoluci ve výrobním průmyslu.“ Díky jejímu obdivnému pohledu povyrostl bezmála o tři metry.

Rozšířily se jí oči. „Jak ses to naučil?“

„Na univerzitě jsem studoval fyziku. Jsem v ní dobrý, Beth. Nepřestanu, dokud neuspěji. Pak budu moci splatit všechny otcovy dluhy a tobě dám vše, po čem jen zatoužíš.“ Natáhl paže, jako kdyby jí nabízel celý svět. „Róby, šperky, dům na úrovni a kočáry ve všech barvách. Cokoliv budeš chtít, já ti to dám.“

„Můžeš svůj výzkum financovat mým věnem,“ řekla tiše a její prsty v rukavičce uchopily jeho tvář. „Za peníze se však štěstí koupit nedá, Juliane. Poznala jsem to, když jsem přišla o rodiče. Nepotřebuji nic z těch věcí ani je nechci. Přeji si pouze tebe.“

Srdce mu plesalo z láskyplnosti v jejích očích a jemnosti jejího doteku. Věřila v něj. To byl ten největší dar, jakého se mohlo muži jako on od jeho vyvolené dostat.

„Pojďme. Musím tě doprovodit zpět, než si někdo všimne, že jsme už dlouho pryč.“

„Na tom mi nesejde,“ prohlásila. „Myslím, že bychom měli oznámit naše zasnoubení již dnes.“

Přitáhl si její ruku ke rtům. „Dnes ne, nejdražší. Nejdřív musím zajít za tvým bratrem.“

Její úsměv zářil víc než slunce za letního slunovratu. „St. John tě přivítá s otevřenou náručí. Nepřeje si nic jiného, než abych byla šťastná.“

Naklonil se k ní, Beth sklopila zrak a jeho pohyb napodobila. Zatímco ji svíral v náruči, přitiskl své rty na její. Dokonale k sobě pasovali.

Stejně jako jeho drahoušek Beth, ani Julian z této dokonalé noci na nic nezapomene.

Stáli na prahu společného života.

Kapitola jedna

Londýn, 1816

Sídlo markýze z Graysonu v Mayfair

Blythe Elizabeth Howellová už znala život natolik dobře, aby věděla, kdy je situace beznadějná a kdy je třeba vzít věci do vlastních rukou.

Beth s velkým odhodláním vystoupala schody rozkošné palladianské vily patřící markýzi z Graysonu. Dnešní noc jí ukázala, že si musí vybojovat vlastní budoucnost a určit představu ideálního života. Už se nebude řídit bratrovými příkazy. Ani se nebude třást před společností kvůli svému zničenému renomé.

Jediným způsobem, jak toho všeho dosáhnout, bylo přesvědčit markýze, aby jí pomohl a spolu s ní odcestoval do Hampshiru.

Jak jen to bude možné.

Zasmála by se tomu, kdyby nebylo té ironie, že se v nouzi obrací právě na Graysona. Zvlášť když to byl on, kdo od ní před lety utekl, poté co ji požádal o ruku.

Jelikož bratr trval na tom, aby se znovu provdala, nastala dramatická situace žádající si drastická opatření. Dnes si Beth přísahala, že už s tím nebude váhat. Najde ztracené věno, se kterým její zesnulý choť lord Meriwether Vareck utekl, když ji opustil dva týdny po svatbě.

To věno představovalo její svobodu.

Podrážděně vzhlédla, aby si prohlédla dům ze šedých cihel, který naháněl strach stejně jako jeho vlastník – Julian Raleah, markýz z Graysonu.

Byl první muž, jenž ji požádal o ruku. Sama sebe v tu dobu považovala za zamilovanou. Beth připadal upřímný, zdvořilý a v jeho pohledu spatřila i náznak rošťáctví.

Když její bratr odmítl dát svazku požehnání, Grayson se ani nesnažil ho přesvědčit. Prostě odešel, aniž by se rozloučil.

To ji naprosto zdrtilo. Bylo zjevné, že tomu bídákovi na ní vůbec nezáleželo tolik jako jí na něm.

Ale to bylo teď jedno. Tady šlo o obchod a o nalezení jejího věna.

Obracela se na něj o pomoc, jelikož se nacházel ve stejné situaci jako ona. Podobně jako Beth potřeboval získat velký obnos.

Nicméně bolest v srdci stále přetrvávala. Poté co Grayson odešel, aniž by za ni bojoval, žádný další muž už pro Beth neznamenal totéž. Jako kdyby se z ní stala prázdná skořápka jejího dřívějšího já.

Ovšem jakmile nalezne to, co zbylo z jejího věna, bude alespoň zabezpečena.

Narovnala ramena před impozantními černými dveřmi a zaťukala. Nebylo jisté, že jí Grayson v její svízeli pomůže. Byl však jediný, na koho se mohla obrátit.

Neměl manželku ani rodinu, ani žádné jiné závazky, které by jej nutily zůstat v Londýně. Ale co bylo důležitější, nebyli přáteli. Beth by je spíše označila za pouhé důvěrníky se společnou minulostí. Ke znovuzískání věna představoval dokonalého partnera.

Dubové dveře se se zaskřípěním okamžitě otevřely.

„Dobrý večer,“ pozdravil muž. Zřejmě šlo o komorníka. Byl oblečen v graysonovské livreji, mohlo mu být tak kolem třiceti let a měl černé vlasy a zelené oči.

„Je markýz doma?“ Beth kývla hlavou na pozdrav a překročila práh.

„Vaše jméno?“

„Beth Howellová.“

Muž přikývl a upravil si vestu své formální livreje. „Tudy, mylady.“

„Jsem slečna, ne lady,“ opravila ho Beth.

Komorník lehce povytáhl jedno obočí. „Následujte mě.“ Po pár krocích se na chodbě zastavil. „Omlouvám se za své způsoby. Lord Grayson moc návštěv nemívá. Měl jsem se představit dříve. Mé jméno je Cillian Patrick, komorník jeho lordstva.“

Hlas mu zabarvovala stopa irského přízvuku. Beth však zaujal spíš záblesk v jeho očích. Vypadalo to, že má z jejího příchodu radost.

„Půjdeme?“ Pokračoval v cestě přes hlavní chodbu, aniž by čekal na její odpověď.

Následovala ho. Přestože byla chodba poměrně tmavá, tlumené osvětlení dostačovalo, aby si všimla světlých míst na tapetách, kde zřejmě původně visely honosné obrazy nebo rodinné portréty. „Markýz nařídil vymalovat?“

Cillian si dovolil nadsazené povzdechnutí, z něhož byla patrna nekonečná trpělivost. „Dalo by se to tak říct, slečno Howellová.“ Zastavil se před otevřenými dveřmi a nasměroval ji dovnitř. „Lorde Graysone?“ Nyní promlouval hlasem s prostým přízvukem. „Přišla za vámi slečna Howellová.“

Markýz z Graysonu vzhlédl od zápisků, odložil psací brko a pomalu vstal ze židle za stolem.

Grayson většině lidí naháněl díky své výšce a rozložitým ramenům strach. Zdálo se, že jeho hranaté lícní kosti jsou dost ostré na to, aby přeřezaly diamant. Jak příhodné přirovnání. Jeho šedé oči se totiž při pohledu na známého člověka vysloveně leskly. Po tváři mu přeběhl letmý úsměv. Jeho uvolněná póza ostře kontrastovala s formálním černým oblečením. Nikdy ho v jiné barvě neviděla.

Zvláštní. Musí se vyžívat ve své impozantnosti, když má na sobě kromě košile pouze černou. Dozajista mu to dodávalo na formálnosti.

„Slečno Howellová.“ Z tichého zamumlání svého jména dostala husí kůži. Lehce se uklonil. „Co tu děláš?“

„Říkala jsem si, jestli by sis na mě udělal chvíli času.“ Vedle jeho zápisníku ležel talíř s kouskem masového koláče. „Pokud jsem tě vyrušila u večeře, pak se omlouvám.“

Nenačasovala si to sice zrovna nejlépe, ale neodejde, aniž mu řekne, co má na srdci.

Na krku mu visela neuvázaná kravatová šála a odhalovala obnažený kus jeho hrudi. Přinutila se odvrátit zrak. Bylo neslušné, že si všimla něčeho takového. Okamžitě pocítila nával horkosti a teplota v pokoji vystoupala o dvacet stupňů.

Nebo ne?

Nevhodné myšlenky si nezasloužily pozornost. Nicméně se nedalo popřít, že byl velmi atraktivní. Světlo svíce zvýraznilo stříbrný nádech jeho šedých očí, zatímco černé vlasy se třpytily. Ne zcela oblečen působil dokonce trochu nebezpečně.

Tohle bylo prostě nesmyslné. Grayson se jí dvořil už dávno, hodně dávno. Byl to zkrátka jenom muž z její minulosti.

Musela si nicméně přiznat, že byly doby, kdy odpočítávala hodiny, než jej spatří na nějaké společenské události a bude tančit v jeho náruči.

Ne však nyní.

Otočil se k ní zády a zadíval se do zrcadla za stolem. Pohled se přitom několikrát potkal s jejím, jako kdyby se jí snažil číst myšlenky. Nemusel si dělat starosti. Brzy bude vědět, co po něm chce.

Rychle si udělal na kravatové šále ten nejjednodušší uzel. Jakmile se otočil zpět na ni, lehce se zamračil. Dřívější oheň v jeho šedých očích se nyní změnil v doutnající popel.

„Nesedneš si?“ ztišil hlas. „Tvá komorná se k nám může přidat.“

„Není třeba. Je s mým bratrem,“ řekla Beth.

Zorničky se mu po jejím prohlášení rozšířily. „Tvůj bratr potřebuje služby tvé komorné?“

Nemohla mu dovolit, aby ji znervóznil. Tohle bylo obchodní jednání. „Ne, samozřejmě že ne. Je pořád doma. Jen jsem ji nepožádala, aby mě doprovázela.“

„Pokud tě někdo viděl, jak jdeš do domu nesezdaného muže, mohl by dojít k nevhodným závěrům.“

„A jaké závěry by to měly být?“

Zahrávala si, když viděla, jak sevřel rty, ale vůbec se nestarala o to, co si kdokoliv jiný myslel.

Přinejmenším se o tom snažila většinu lidí přesvědčit. Popravdě však její sebeúcta byla jako kus kovu. Pokaždé když o sobě četla v bulvárním tisku, objevila se nová promáčklina. Bylo vyčerpávající nechat se ponižovat drby a odsudky, nad nimiž neměla žádnou kontrolu.

Aby mohla pokračovat v normálním životě, potřebovala získat zpět své věno. Pokud ji společnost považovala za ženu lehkých mravů, byla to chyba jejího úsudku, ne Betina. „Děkuju ti za tvou starostlivost, ale není jí zapotřebí.“ Zamrkala. Tvářila se klidně, aby zamaskovala tu bouři nervozity, která uvnitř ní zuřila. „Zaberu ti pouze chvilku tvého času. Mám pro tebe návrh.“ Narovnala se v zádech, aby podtrhla své sebevědomí. Zachytila Graysonovu bergamotovou vůni. Nadechla se jí a zadržela dech.

„Jsi jediný, na koho se mohu obrátit.“ Přiblížila se k němu. „Nežádala bych tě o to, kdyby situace nebyla vážná.“

Přikývl.

„Doprovodíš mne do Kingsclere? Můj bývalý manžel… Chci říct lord Meriwether… Zanechal každé své manželce, včetně mě, řadu směnek. Je to vodítko, kde všude utrácel. Věřím, že mě ty směnky zavedou k věnu. Vyplatí se ti to.“ V místnosti nastalo hrobové ticho, ale odmítala od Juliana odvrátit zrak. Z očekávání se jí stáhl žaludek. Slíbila si, že pokud nebude souhlasit, nezhroutí se.

„To nemůžu.“ Jejich pohledy se střetly.

Z toho, jak zadržovala dech, ji až pálily plíce. Pomalu vydechla.

K čertu. Proč nemohlo nikdy nic jít snadno?

„Rozdělím se s tebou o vše, co najdu. Rovným dílem. Mé věno činilo dvacet tisíc liber.“ Během pár vteřin se ocitla těsně před ním. „Deset tisíc pro každého z nás.“ Na chvíli zaváhala. „Vím, že potřebuješ peníze stejně jako já.“

Jedinkrát zavrtěl hlavou a vydal se ke krbu. Zvedl pohrabáč, jako kdyby se chystal hrábnout do skomírajícího ohně, a zase jej upustil. „Já potřebuji peníze pořád,“ zamumlal.

Nebylo to určeno jejím uším, ale stejně to slyšela. Proto pro ni byl skvělým společníkem. Osamocená žena by popravdě byla na cestách příliš snadným cílem těch, co by ji chtěli zneužít, i když by si hleděla svého. Jako vikomtova sestra měla vždycky kolem sebe jezdce a podkoní, aby na ni dávali pozor. Nicméně na této výpravě se žádné takové ochrany nedočká. Komukoliv, kdo by se k ní přidal, by musela věřit, že nesdělí jejímu bratrovi pravý účel cesty. Nepochybovala, že pokud by pak našla věno, St. John Howell by se ho snažil shrábnout do vlastní kapsy.

Raději by se dělila s ďáblem, než aby bratrovi dala jediný další šilink.

Dokonce i dělení se s mužem, který ji požádal o ruku a pak ji následujícího dne opustil, bylo lepší.

Jak moc lepší?

To ukáže čas. Jenom doufala, že Grayson za to riziko stojí.

Kapitola dvě

„Já nevím, co říct.“ Julian Raleah, markýz z Graysonu, zíral do tváře Beth Howellové. Bylo to nepředstavitelné. Stála tu s ním v jeho pracovně. Myslel si, že tohohle dne se nikdy nedočká.

Ona skutečně chtěla, aby se s ní vydal na cestu v naději, že nalezne věno, které s největší pravděpodobností již neexistuje.

Za celých svých třicet let nezažil, že by za ním jediná dáma přišla bez doprovodu. Na její návštěvě však bylo ještě víc matoucí to, že nebyli ani přáteli. Kdykoliv se účastnili stejného večírku nebo společenské události, chovali se jeden ke druhému srdečně. Jakékoliv skutečné zalíbení se ovšem vypařilo už před osmi lety, když její bratr jízlivě Graysona upozornil, že nepatří ke skutečné smetánce, a zamítl jeho žádost o Betinu ruku.

Těžko se dalo věřit tomu, že to je už osm let, co se jí dvořil. Byla stále krásná. Její obličej ve tvaru srdce a vysoko posazené lícní kosti přímo vyzývaly k tomu, aby je uchopil do dlaní a hřál se jejich teplem. Odstín rtů by jí mohly závidět letní růže a její hnědé lokny se leskly, jako kdyby je slunce natřelo mědí. A její oči, ty nádherně modré studánky, ty mu připomínaly nedozírné hlubiny. Člověk v nich mohl tonout, a neprosit při tom o záchranu.

Jak naprosto nevhodné myšlenky.

Byla to žena, jež sotva věděla, kdo je. On ji však viděl, když si hrála s malými dětmi a se psy, které všichni ostatní ignorovali. Slyšel ji dokonce utěšovat závodní koně jejího bratra, když se ohřebili, a to je neměla v lásce.

Proto bylo tak snadné poznat, kde se nachází on v jejím chápání vesmíru.

Na naprostém dně.

Ale dnešní noci vstoupila Beth Howellová do jeho pracovny a požádala jej, aby s ní cestoval.

Sám.

Založil si paže na hrudi a zadíval se na ni. „Jsem ctihodný muž. Nemohu cestovat s neprovdanou ženou. Lidé by si pomysleli, že tě chci zneužít. Právě teď potřebuji přesvědčit investory, že mé parní stroje mají smysl.“ Poté co její bratr zničil jeho sen o manželství, pokračoval Grayson ve vlastním životě. Pracoval na parních strojích, zatímco bojoval s udržováním panství.

„Vyslechni si mě. Pokud si sedneme a prodiskutujeme to, vysvětlím ti, co mám v plánu.“ Beth zamířila k nevelké sedací soupravě před krbem.

„Dnes se chystám do společnosti.“ Odkašlal si. „Účastním se plesu vévody a vévodkyně z Langhamu.“

Beth na chvíli ztichla. „Nevěděla jsem, že nějaký pořádají.“

Od té doby, co bylo její jméno spojováno s údajným manželem, lordem Meriwetherem Vareckem, vysoká společnost na ni zanevřela a Beth zase zanevřela na ni. Stýkala se pouze s nejbližšími přáteli a s příbuznými.

„Je to každoroční benefice pro jejich dobročinný spolek Haley’s Hope.“ Musel polknout, aby se zbavil pachuti na jazyku. „Musím se tam někomu věnovat. Účastní se toho několik členů konsorcia Six Corners. Chci tam prodiskutovat své vynálezy.“

Proč jí to vůbec říkal? Bylo to, jako kdyby prohlásil, že už ho unavuje obracet každou půlpenci, co mu zbývá. To všechno proto, že jeho otec stupidně investoval do zlatých dolů na druhé straně oceánu, aniž by si ověřil jejich životaschopnost. Poté co bylo jasné, že ztratí skoro všechno, začal nerozumně podnikat další zahraniční vklady, aby vyrovnal své ztráty. Grayson se už poučil, že pouze příležitosti, na které si člověk zadělá sám, stojí za to.

„Hodně štěstí s tím konsorciem.“ Lehce se usmála. Hrdě nosila masku lhostejnosti, jako kdyby to byla zbroj, ale Julian v jejích očích spatřil náznak žalu.

Beth si skousla ret a on zatáhl břicho, jak nutil sám sebe, aby nezaúpěl. Tohle dělala vždycky, když ji přepadly starosti nebo úzkosti. Přinejmenším si to tak pamatoval z jejich společné minulosti. Jakmile přestala hlodat tu citlivou kůžičku, rty jí opuchly jako po včelím bodnutí. Tohle bude mít dnes při svých obchodních jednáních o strojích stále před očima.

S takovými nesmysly se ale nemohl zatěžovat. Pokud by s konsorciem neuspěl, musel by zase hledat další dědičku na vdávání. Vyhýbal se tomu, jak to jen šlo. Ne že by odmítal manželství. Právě naopak. Jen bylo velmi pokořující, když byla jeho žádost odmítnuta bez dalšího zvážení.

Pocit selhání měl divnou pachuť. Nezáleželo na tom, kolikrát ho už zažil, přijmout ho bylo stále stejně těžké.

„Omlouvám se, mylorde. Váš kočár je připraven.“ Jeho majordom, komorník, kočí a občas lokaj Cillian, vplul do místnosti jako loď připravená k bitvě. Najednou se zastavil a podíval se na Beth. „Slečno Howellová, mohu poznamenat, že vaše róba je nádherná? Nevšiml jsem si toho, když jste přišla, jelikož ve vstupní hale neplály svíce.“

Grayson zatnul prsty na pravačce. Cillian to nemyslel jako urážku, ale i tak to markýzovu pýchu zranilo. Šetřil na svíčkách kvůli nedostatku peněz. Jakmile najde pro své vynálezy investory, všechno se změní.

„Děkuji,“ odpověděla Beth zdvořile. „Je sice starší, ale vyšila jsem na ni nový vzor, který nyní plánuji i na pléd.“ Podala sloužícímu část svršku z jemného hedvábí. „Podívejte se na to zblízka.“

Cillian k ní přistoupil a s úctou se dotkl látky. Okamžitě sklopil zrak k lesklému hedvábí. „To je mistrná ruční práce. Vsadil bych se, že nejlepší v celém Londýně.“ Obrátil se na Greysona a zamrkal. „Mylorde, takové vyšívání by mělo zdobit vaši vestu.“ Majordom znovu oslovil Beth: „Chodí pořád v černé, ale něco podobného by jej mohlo přesvědčit vzít si barvitější oděv.“

Beth naklonila hlavu k Cillianovi, zatímco prsty přejížděla po liniích řeckého vzoru, jejž vetkala do látky. „Jak byste si to představoval?“

Cillian se podíval na Graysona a povytáhl obočí. Prohnaný komorník věděl moc dobře, že markýzi na oblečení ani zbla nezáleželo. „Představoval jsem si něco jednoduchého, například bílou vestu s černým vyšíváním.“

„Proč pouze černá, lorde Graysone?“ zeptala se zvídavě Beth.

„Inu…“ Jak zodpovědět tak nevinnou otázku?

Oblékal se do černé, protože bylo snazší dělat to opakovaně, aniž by si toho kdokoliv všiml. Vlastnil pouze dva společenské obleky.

„Ta barva mu velmi sluší, slečno Howellová,“ podotkl Cillian s lehkým kývnutím hlavy. „Není-liž pravda?“

„Cilliane,“ řekl Grayson odměřeně.

„Zajímavé.“ Betin pohled by mohl vraždit. „Pokud si dobře pamatuji, během mého uvedení do společnosti jsi nebyl tak… zasmušilý.“

Bez jediného mrknutí na sebe stále upřeně hleděli.

Cillian pokračoval, jako by jeho pán v místnosti ani nebyl. „Abychom se vrátili k té vestě. Představoval bych si něco, co by se k markýzi hodilo.“

„Cilliane,“ zavrčel varovně Grayson. „Možná byste se měl postarat o kočár.“

Komorníkovi se rozzářily oči. „Už vím.“ Obličej se mu zkřivil v úšklebku, což ještě víc zvýraznilo jeho pihy. „Obláčky páry. Dokonalé a jedinečné. Stejně jako lord Grayson.“

Markýz obrátil nad komorníkovým excentrickým nápadem oči v sloup. „Slečna Howellová nepřišla, abys využíval její zručnosti.“

Beth zavrtěla hlavou. „Taková výšivka by vypadala jako mraky. Obávám se, že by se lidé mohli mylně domnívat, že má hlavu v oblacích.“ Upřela na něj vzdorný pohled. „Nemám nic proti nadšení tvého majordoma. Mě práce baví. Navíc mi to umožňuje přicházet s inovativními nápady. Možná to ovlivní poslední módní vlnu našeho obchodu s textilem.“

Nastala kratičká pauza, během níž záleželo pouze na nich dvou. Okolní svět jako by neexistoval. Stálo to herkulovské úsilí nepřitáhnout si její tvář, aby spatřil všechny ty různorodé a nádherné emoce odrážející se v jejích očích. Nikdo v něm nebudil takový zájem jako ona. Na rty se mu vkrádal úsměv. Dnes večer stál o jediné – strávit čas s ní.

„Omluvte mne, slečno Howellová.“ Cillian se uklonil, a než odešel z místnosti, obrátil se ke Graysonovi: „Musím se postarat o koně.“

V místnosti se rozhostilo tíživé ticho.

Beth se otočila, aby mu pohlédla do tváře. „Teď, když je tvůj majordom pryč, řeknu ti, proč tě potřebuji.“ Soudě dle jejího zatvrzelého výrazu byla odhodlaná. „Můj bratr.“

Ta slova vysvětlovala vše. Grayson přešel k nočnímu stolku a nalil dvě sklenky portského.

„Co udělal tentokrát?“ Přiblížil se k ní. Vzhledem k tomu, že se k němu Beth se svou žádostí o doprovod dostavila úplně sama, muselo být něco špatně.

„On…“ Hlas se jí zadrhl a naznačil tak míru její úzkosti.

„Beth?“ V tu chvíli už jí stál Grayson po boku. Dokonce ani neprotestovala, když ji oslovil křestním jménem. Podal jí sklenku. „Chápu to tak, že se zachoval špatně.“

Přikývla. „Je to neuvěřitelné.“ Zdvihla sklenku k přípitku.

„Na cestu z nesnází mého života.“

„Sedněme si. Řekneš mi, jak ti mohu pomoci.“ Rukou pokynul k místu před svým pracovním stolem. Až doteď mu nikdy nezáleželo na tom, jak moc bylo polstrování na židlích z doby Anny Stuartovny ošuntělé. V Betině přítomnosti působilo absolutně žalostně.

Beth se pohybovala s grácií, jakou by jí mohly závidět královny. Usadila se na jedné ze židlí a Grayson na druhé.

„Děkuji za životabudič.“ Znovu si přihnula portského a něžně se usmála. „Kde začít?“

„Od začátku,“ odpověděl.

„To by ses nikdy na bál Langhamových nedostal. Musela bych to vzít ode dne, kdy mi St. John ukradl ovocný koláč, který mi vychovatelka upekla k pátým narozeninám.“ Položila sklenku na menší stolek vedle sebe a celým svým tělem se ke Graysonovi naklonila.

Prostý, ale zároveň tak smyslný pohyb. Hlavou mu začaly vířit naprosto nevhodné myšlenky. Představoval si mimo jiné i to, že Beth patří jen jemu. Odkašlal si v naději, že ty úvahy zaplaší. Byl přece gentleman. A tudíž měl povinnosti pomoci jí, pokud to bude v jeho silách.

„Graysone.“ Chvíli beze slova seděla a hrála si s prsty. Nakonec k němu vzhlédla. „Už dál nemůžu.“

„O čem to mluvíš?“ Seděl v naprostém klidu a sledoval, jak se na její tváři objevila bolest.

„O St. Johnovi. Už s ním nemohu žít.“ Náhle vstala a ukázala směrem ke svému domovu. „V tuhle chvíli sedí markýz ze Siddletonu v naší jídelně.“ Tiše si odfrkla. „Čeká, až se vrátím ze salonku, aby mne požádal o ruku.“

„Siddleton?“ Šokovalo ho to víc, než kdyby mu vyprávěla, že jí včera ve spánku narostla křídla. „To je přece stařec!“

„Je mu sedmdesát osm a nemá dědice.“

„A co lord Stanton?“ zeptal se Grayson.

Beth zavrtěla hlavou. „Lord Stanton je s ním spřízněný skrze matčinu větev rodiny. Podle pravidel dědického řádu musí titul přecházet po mužské linii. Můj bratr potřebuje finanční prostředky, takže mě plánuje využít k doplnění své pokladny.“

Nečekaná prudkost v jejím hlase Graysona zaskočila. „Takže ses vypařila z domu uprostřed večeře?“

Vzdorovitý sklon její brady jej varoval, že nepřijme žádnou kritiku. „Přišla jsem sem.“ Opět si přihnula portského a vyprázdnila tak svou sklenku. „Můj… Ani nevím, jak mu mám říkat. Manžel? Muž, který mě podvedl?“ Důkazem jejího neladu bylo, jak třepotala ve vzduchu rukou.

„Lord Meriwether?“ zeptal se.

Přikývla. „Ano. Muž, jehož jsem si vzala…. Ten, který se zároveň zaslíbil dvěma dalším ženám. Takže jsem ani vdaná nebylá, nebo ano?“ Zahleděla se mu do očí. „Odpusť mi ten sarkasmus. Chci prostě konečně zjistit, co se stalo s mým věnem. Možná je ztraceno, ale přeji si vidět důkaz. Říkej si tomu třeba intuice, ale domnívám se, že je skryté všem na očích.“

„Nemyslíš si, že teď by ho už někdo objevil? Tvůj manžel je pohřbený už docela dlouho.“

„Chtěl jsi říct můj takzvaný manžel,“ opravila ho Beth.

Grayson se naklonil a položil si lokty na kolena, aniž by uhnul pohledem. „Tvůj takzvaný manžel ho s největší pravděpodobností utratil. Dokonce i jeho bratr, jehož počítám ke svým nejbližším přátelům, prohlásil, že to nejspíš všechno rozházel v dostizích a hazardu.“

Lehce sebou trhla a vyhlédla z okna na zarostlý dvůr pod pracovnou.

Když se k němu zase obrátila, nic nenaznačovalo, že by si všimla, jak je zahrada neudržovaná. „Jak by někdo mohl utratit dvacet tisíc liber za dostihy a hazard?“ Než mohl odpovědět, pokračovala: „Své první manželce Katherine odkázal oceňovaného hampshirského kance. Druhá žena Constance zase získala podíly z železného dolu.“

„Mezi podíly z dolu a prasetem je docela rozdíl.“ Ztišil svůj hlas, aby jí pravda ještě víc neublížila. „Constance, hraběnka ze Sykestonu, byla Meriwetherovou právoplatnou manželkou. Ty podíly vynášejí každoročně deset tisíc liber. Chtěl se postarat o svou ženu a dceru.“

„Vždyť on se ani nedozvěděl, že čekala dítě, než zemřel,“ namítla Beth. „Jak vysvětlíš Katherinino dědictví?“

„Jak by mohl kdokoliv vysvětlit prase?“ Něžně se zasmál. „Možná měl Meri slabost pro vepřovou pečínku?“

Nepatrně se zakřenila.

„Nevyděláváš snad dost u Greerové, Jamesové a Howellové, aby ti to zajistilo pohodlný život?“ Většina lidí by považovala rozhovor o penězích za nevhodný, jeho mysl však toto téma zaměstnávalo neustále. Co bude muset prodat teď, aby se zachránil před platební neschopností?

„Není toho zrovna málo. Ale tady jde o to, abych mohla v životě činit vlastní rozhodnutí. Pokud si děláš starosti o výdaje, mám na cestu dostatečnou částku,“ zamumlala.

Snažil se udržet si lhostejný výraz. „Ať už budu muset utratit cokoliv, pro tebe to udělám.“

Pomalu k němu vzhlédla a pak pozvedla o píď bradu. „Děkuji, ale kromě peněz potřebuji ještě něco důležitějšího. Tvůj doprovod.“

„Pokud budeš přistižena, jak se se mnou producíruješ po celé zemi, zničí ti to pověst.“ Snažil se neošívat nad vlastními slovy. Zněl jako otravná poučující tetička.

„Když se Londýnem rozneslo, čeho se Meri dopustil, stal se ze mě vyděděnec. Nikdo v dobrém postavení se mnou nechce mít nic společného.“ Ztichla. Za chvíli mu znovu pohlédla do tváře. Bolest utlumila jiskru v jejích modrých očích. „Já už nemám pověst, která by mohla být zničena. Někdo by mohl říci, že jsem o ni nadobro přišla, když jsme všechny tři Meriwetherovy manželky, Katherine, Constance a já, žily pod jednou střechou.“

„Mělo by ti na tom záležet, pokud se chceš znovu vdát.“

„Na manželství nemám žádné vyhlídky. Pokud nepočítáš nabídku lorda Siddletona.“ Propletla si prsty. „Pravdou je, že se vdávat nechci. Přeji si být osvobozena od všech těch machinací, jimž jsou lidé jako já vystavováni. Posuzování mé hodnoty podle výše věna. Záludnosti mého bratra, snažícího se najít mi dalšího ženicha, aby získal zpět jmění, které dobrovolně předal Merimu. Narážky a odvrácené pohledy, doprovázející mne na Bond Street, když si jdu koupit nový čepec.“ Lehce se zachichotala. „Samozřejmě tohle už řešit nemusím. Za tyhle zbytečnosti nemůžu rozhazovat.“

Grayson sevřel ruce v pěst. Bylo mu špatně z toho, jak jí to takzvané manželství změnilo život. Nenápadně si ji prohlížel. Bez ohledu na to, jak se oblékala, vždycky mu bude připadat krásná.

Beth Howellová byla v době svého uvedení do společnosti nejžádanější dědičkou smetánky. Když Julian požádal St. Johna o její ruku, ten budižkničemu bratr jej rázně odmítl. Dokonce mu vyhrožoval, že pokud se bude snažit Beth nadále dvořit, navždy zničí Graysonovu reputaci a označí jej za zlatokopa. Jelikož reputace byla Graysonovou jedinou skutečnou devízou, byl přinucen odejít a vzdát se.

Bohužel. Kdyby mu Howell dovolil vzít si Beth, byl by schopen své dluhy splatit, a co bylo možná důležitější, Beth by nic nescházelo. Poskytl by jí život, jaký si zasloužila. Nyní byla nucena živit se obchodem. Stejně jako on.

„Prosím, řekni, že vyrazíš se mnou.“

Její žadonění bylo něčím, co v Betině hlase ještě nikdy neslyšel. Další nečekaný aspekt Beth Howellové. Ta hrdá kráska, stojící před ním, nikdy nežadonila ani nikoho urputně nepřesvědčovala.

„Možná už žádné peníze nezbyly.“ Odkráčel, aby utekl před ní a její vůní. Jako kdyby mu jemné závany zimolezu zauzlovaly myšlenky.

„To nebudeme vědět jistě, dokud si to neověříme.“ Přidala se k němu u dveří, které oddělovaly pracovnu od zarostlého dvora.

„Je to špatný nápad.“

Betina ramena poklesla, jako kdyby jí někdo vzal příslovečný vítr z plachet. Na chvíli svraštila čelo, avšak poté se v jejích svůdných modrých očích zablesklo. „Potřebuji z tvého času jen tři týdny. Půjdu v přestrojení, což můžeš taky.“

Začala přecházet po místnosti. Rychlost jejích pohybů vypovídala o vzrůstající sebedůvěře v to, že jej může přesvědčit.

„Tři týdny? Absolutně vyloučeno.“ Opřel se o dveře a upřel na ni zrak. „Přestrojení? Takové věci fungují jen v šestákových hororech.“

Vzhlédla ke stropu a na rtech se jí objevil šibalský úsměv. „Vidím, že jsi duchem zestárl.“

„To si vyprošuji,“ zaprotestoval. „Zestárl? Je mi jen o čtyři roky víc než tobě.“

„Mně je dvacet šest, a tobě již tři dekády. Takže jsi docela prastarý.“

„Mluvíš, jako kdybych byl dinosaurus.“

„Potrefená husa se vždycky ozve…“ ztišila hlas, než se zmohl na odpověď. Ten smyslný zvuk pronikl hluboko do každé části jeho těla. „Ty se prostě bojíš.“

Proti takovému vysvětlení se neměl jak bránit. Společná cesta s ní by byla zkouškou jeho zdrženlivosti i duševního zdraví, nemluvě o důstojnosti. „Omlouvám se, ale musím odmítnout.“

Ustrnula na místě a postavila se před ním se sveřepým pohledem v očích. Snadno by ji mohl vzít do náruče a polibky umlčet její argumenty, zatímco by si vychutnával její lahodné rty.

Možná že právě to by ji odnaučilo lehkovážnosti.

Aniž by přemýšlel o následcích, překlenul mezeru mezi nimi, ale dříve než mohl přitisknout své rty na její, se zastavil.

Betin dech jej nadále lákal k polibku, zatímco studoval každý jemný rys její tváře. „Víš, co se může stát, když spolu cestují dva lidé, kteří se vzájemně přitahují?“

„Ne, ale umím si toho spoustu představit.“

Jiskra v jejích očích jej dráždila, dožadovala se sblížení. Grayson si však udržoval distanc.

Jazykem si přejela spodní ret, a ten se zaleskl.

Z pohledu na ni se mu chtělo naříkat. Dokonce i pomyšlení na polibek mohlo být katastrofální hned na několik způsobů.

„V tom případě je dobře, že ty mne nepřitahuješ.“ Ustoupila a uhladila si šaty. Znovu nasadila tvář ženy s posláním. Žádný div, že byla tak úspěšná jako podnikatelka. Věděla, co chtěla, a šla si pro to s chutí.

„Přijdeš pozítří na svatbu Willy Fergusonové a Jacoba Morgana v sídle vévody a vévodkyně z Randfordu?“ zeptala se se sladkým úsměvem.

Přikývl.

„Prosím, přemýšlej o tom, co ti nabízím. Můžeš mi říct svoji konečnou odpověď právě tam.“ Na místě se otočila a lehkým krokem vyrazila k východu. Cestou si vzala svůj pléd. Podívala se přes rameno a usmála se na něj. „Nezapomeň. Deset tisíc liber.“

Nechtěl ani pomyslet na to, jak dlouho tam pak ještě stál a zíral.

Nyní už chápal prokletí Achilla a jeho zranitelné paty.

Kapitola tři

Když Beth scházela po schodech, rozhodla se, že s bratrem o té katastrofální večeři s lordem Siddletonem z předchozí noci nebude začínat. Poté, co ji Grayson nechal doprovodit domů, vklouzla zpátky vchodem pro služebnictvo a pak se vydala stejnou cestou, kterou předtím využila, aby bratrovi unikla.

Díkybohu se St. John držel své obvyklé rutiny. Po večeři se odebral do klubu.

Zhluboka si povzdechla a zadoufala, že měl dost rozumu, aby se střežil hazardu. Být bohatý aristokrat byla jedna věc, dovolit si idiotské sázky zase druhá. Něco úplně jiného by bylo, kdyby měl na utrácení. Když však člověk odhlédl od jeho závodních koní, stájí a fondu na údržbu rodinného panství, její bratr by už nedal dohromady ani dvě pence.

Z rodiny jí zbýval jen on. Její matka v pozdějším věku opět otěhotněla a zemřela při porodu. Ani dítě nepřežilo. Její otec podlehl srdečnímu neduhu ještě předtím, než byla představena společnosti v Londýně. Právě se blížily její sedmnácté narozeniny a St. John dosáhl plnoletosti, takže byl zodpovědný za jejich budoucnost.

Vždycky předpokládala, že ji bratr miluje. Nicméně dokazoval zas a znova, že sám sebe staví výše. To byl ten problém s muži. Nahlas vydechla. Samozřejmě šlo o nadsázku. Manželé jejích přítelkyň byli jasným příkladem, že ne všichni muži jsou sebestřední.

Pouhé pomyšlení na výjimečné muže jí znovu připomnělo Juliana Raleaha, markýze z Graysonu. Jeho unikátní jméno se k němu dokonale hodilo. Pořád neměla jasno, jestli je sebestředný, nebo ne. Když odešel, ranilo ji to. Avšak pro jeho vynález parních strojů jej obdivovala. Kdo z její společenské vrstvy disponoval takovými vědomostmi či vlohami, aby se mu to podařilo?

Bratr by si z Graysona měl vzít příklad a najít nějaký geniální způsob, jak se vypořádat s nedostatkem prostředků.

Na moment se zastavila na pátém schodu, jelikož St. Johna spatřila. Se svými brunátnými tvářemi, zrzavými vlasy, slzícíma očima a mohutným hrudníkem připomínal z hrnce vytaženého právě uvařeného humra. Dneska ráno ho bude těžké ignorovat.

„Blythe, kde jsi byla? Čekali jsme půl hodiny, než jsme se pustili do jídla.“ Pro větší efekt přivřel oči, ale tváře se mu u toho nafoukly jako čtverzubci připravenému bránit své mořské území.

„Nahoře,“ odpověděla. Už dávno se naučila, že bylo lepší držet se pravdy než lhát. Nebylo třeba si pak toho tolik pamatovat.

„Poslal jsem lokaje, aby se podíval, jestli ti není zle.“ Dodatečně odfrkl. „Byla jsi pryč.“

Ať už by řekla cokoliv, dal by jí kázaní, takže nebylo nutné odpovídat.

„Kam jsi šla?“

„Do domu lorda Graysona,“ odpověděla zdvořile.

Nabídl jí své rámě. „Graysona?“ To slovo převaloval na jazyku, jako kdyby šlo o hořkou medicínu.

Zaujala co nejklidnější pózu, zavěsila se do něj a dovolila mu zavést ji do malé jídelny.

U prostřeného stolu s bohatou nabídkou jídla stáli dva lokajové v livrejích. St. John si vzal porci ode všeho, zatímco Beth se spokojila s toastem, džemem a čajem. Byla to už její standardní snídaně.

St. John poslal lokaje pryč. „Zavřete za sebou.“

Tím příkazem dal sloužícím najevo, že svou sestru hodlá pokárat za to, jak včera v noci odešla. Předpokládala, že by se za to, jak se zachovala k lordu Siddletonovi, měla cítit provinile, ale St. Johnovi nedlužila nic.

Frustrovaná Beth si povzdechla. Měl jí o svých plánech říct. Samozřejmě že kdyby je znala, nikdy by na večeři nepřišla. Strávila by večer se svými přáteli, s Kat a Randfordem. Strašně ráda si hrála s jejich synem Arthurem, Randfordovým dědicem. Vydržela se dívat celé hodiny, jak ten malý capart spí.

Samozřejmě, zatím mu bylo jen půl roku, ale nepochybovala, že bude jednou stejně krásný jako jeho otec a stejně vlídný jako jeho matka. Upřímně řečeno, měla ráda všechny děti, bez ohledu na to, kolik let jim bylo. Nejvíc ze všeho si přála mít vlastní rodinu, ovšem osud často rozhodl jinak.

Například se musela vypořádat s bratrem.

Hodil svůj ubrousek na stůl a zadíval se na ni. „Zakazuji ti mít s ním cokoliv společného. Je ostudou šlechty.“

Věděla moc dobře, o kom mluví, ale nehodlala St. Johnovi vycházet vstříc. „To mluvíš o Graysonovi?“ Usrkla čaje a podívala se na bratra přes okraj šálku. „Nechápu, jak bys mi to mohl zakázat. Jsem plnoletá a společnost mne zavrhla.“ Jemně a zcela neslyšně vrátila hrneček na talířek. Tohle byla konverzace, kterou si měli odbýt už před dlouhými měsíci. Ale lépe později než nikdy. „Navíc, mezi námi a jím není žádný rozdíl. On jen neutrácí peníze, které nemá.“

„Mezi námi je zásadní rozdíl. On byl chudý vždycky. My teď máme prostě smůlu.“ St. John zavrtěl hlavou tak prudce, že mu div nevyletěla otevřeným oknem. „Jak typické, že myslíš jenom sama na sebe,“ zamumlal, zatímco svíral okraj stolu, až mu bělaly klouby. „Musíš se znova provdat. Lord Siddleton je bohatý, vlídný a, což je stejně důležité, starý.“

Čelo se mu při těch slovech svraštilo.

„Což znamená, že se s manželstvím nebudeš muset smiřovat po dlouhá desetiletí. Nanejvýš pár let. Obdař ho dědicem a on opustí tento svět jako šťastný muž.“

„To je absurdní.“ Odsunula se od stolu.

„Není tak špatný. Jen se musíš ujistit, že v ložnici bude tma.“ St. John nevinně zamrkal.

„Je odporné, že si pod mým manželstvím s lordem Siddletonem představuješ jen to nejsprostší.“

„Zvážíš to?“

„St. Johne,“ oponovala mu. „Už stačilo. Já se nevdám.“

„Blythe,“ oslovil ji prosebně. „Potřebujeme peníze. Musíš přece vidět nádheru toho svazku. Jeho domy jsou elegantní, až to vyráží dech. Znovu se staneš miláčkem společnosti, budeš pořádat bezpočet slavností.“ Opřel si bradu o dlaň. „Mysli na všechny ty bály a večírky, co můžeš naplánovat. Budeš velkou dámou londýnské společnosti. Získáš zástupy přátel. Každý miluje příběhy o tragédii a znovuzískaném štěstí.“

Svraštila obočí. „Tohle že má společnost ráda, opravdu?“ Jako kdyby tohle byl její sen – stát se velkou dámou. Ovšem její bratr nikdy nebyl nejvšímavější osobou. Vedle něj působil bystře i bloudící krtek. „Nabídl jsi mu mě jako štěpánskou husu. Odmítám. Já už se znovu neprovdám.“

„Ale vždyť jsi ani vdaná nebyla. Meriwether…“ Její bratr ztratil nit.

Křečovitě zatnula zuby.

„Pravda je, že máme peníze tak na dva měsíce, než budeme v platební neschopnosti.“ Při posledních slovech se zakuckal.

„Pokud ti tolik jde o naplnění našich fondů, navrhuji, abys našel dědičku a oženil se s ní,“ odpověděla mu. „Já už si dalším svatebním obřadem projít nechci.“

„Blythe,“ řekl svým nejpřesvědčivějším hlasem. „Já se nemohu oženit.“

„Proč ne?“ odvětila.

„Protože… Nejsem typ na ženění. Alespoň zatím ne.“ St. Johnův předstíraně upřímný pohled jí připomněl všechny ty chvíle, kdy se snažil z kuchaře vymámit před večeří další dezert. Samozřejmě mu kuchař vždy vyhověl. Její bratr byl miláček služebnictva a také dědic.

Beth si povzdechla. „Tak já zase nejsem typ na vdávání.“

„Ale jsi žena. Vdát se musíš.“ Jeho tvář opět nabírala otřesného odstínu rudé. „Potřebuji, abys byla poslušná.“

„Ne.“

„Starostlivá sestra by udělala, co jí poručím.“ Spatřila krátký náznak podráždění, jež mu do očí vehnalo světlo bezbožného ohně.

„Obávám se, že ne.“ Znova si trochu usrkla čaje. „Mám v plánu další výlet. Budu potřebovat svůj kočár. Vyrážím koncem týdne.“

Odkašlal si a narovnal se na židli. „Kočár si vzít nemůžeš.“

Zavládlo mezi nimi ticho a pohledem viseli neustále jeden na druhém.

„Já… Já…“ Polkl, zatímco hledal slova. „Jsem ho prodal.“

„Musel jsem,“ odpověděl.

„Byl to poslední otcův dar.“ Podívala se mu do očí. „Prodal jsi svůj?“

***

„Ne, děkuji.“

Table of Contents

Poděkování

Prolog

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři