MARTHA WELLS

CHYBNÝ PROTOKOL

Rogue Protocol

Copyright © 2018 by Martha Wells

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © František Jahnátek, 2020

Cover © Jaime Jones, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-782-2 (ePub)

ISBN 978-80-7642-783-9 (mobi)

MARTHA

WELLS

***

CHYBNÝ PROTOKOL

Z DENÍKŮ ROBOKATA

KAPITOLA
první

*

Natranzitní roboty mám zkrátka smůlu. První mě vzal na palubu jako černého pasažéra výměnou za sbírku seriálů. Nic jiného nechtěl apo celý let se choval podle předepsaného protokolu. Není divu, že jsme si toho moc neřekli. Aspoň jsem ale měl klid na svoje oblíbené zábavní pořady. Pochopitelně jsem si díky této zkušenosti začal myslet, že se tak chová každý tranzitní robot.

Pak jsem se setkal sasociálním robotickým tranzitem. Oficiálně měl ART na starost řízení vesmírné výzkumné lodě. Kromě toho mi párkrát vyhrožoval zabitím, sledoval se mnou moje oblíbené seriály, změnil mi konfiguraci těla, poskytoval skvělou podporu, přesvědčil mě, že se mám vydávat za bezpečnostního poradce, zachránil životy mých klientek, akdyž jsem pozabíjel pár lidí (mimochodem pěkných mizerů), tak po mně všechno uklidil. Vážně mi chyběl.

A teď byl přede mnou další let.

Jako ty předchozí ho řídil tranzitní robot a kromě pasažérů už žádnou lidskou posádku na palubě neměl. Loď většinou převážela techniky alidi svylepšenými schopnostmi, podle toho, kdo si ji pronajal. Zrovna ideální společnost to sice nebyla, ale lepší přepravní loď letící mým směrem jsem nenašel.

Na rozdíl od ARTa se mnou tenhle tranzitní robot komunikoval jen přes piktogramy anechal mě nalodit se výměnou za pěknou porci seriálů. Seznam cestujících se nacházel na veřejné síti, takže jsem se pro jistotu nechal zapsat jako jeden znich; co kdyby někdo kontroloval počet osob. Musel jsem ale zároveň uvést profesi. Veslabé chvilce mě nenapadlo nic lepšího než bezpečnostní poradce.

Tranzitní robot to pochopil tak, že mě může použít jako ochranku azačal mi rovnou servírovat informace oproblémech mezi pasažéry. Asi jsem vážně idiot, ale přistoupil jsem na to. Neptejte se mě proč. Nevím. Dost možná to mám vepsané ve své DNA anemůžu jinak. (Snad někdy objevím kód, který jasně řekne: „Ano, přijal jsem Vaši žádost, ale rozhodl jsem se ji ignorovat.“)

Zpočátku to šlo snadno. Stačilo jen říct: „Jestli na ni ještě něco zkusíš, tak ti ty ruce přerazím. Apěkně pomalu.“ Pak se to trochu zkomplikovalo, adokonce iti, co byli dosud vklidu, se pustili do rvačky. Stálo mě to hodně času (tak cenného času ke sledování seriálů), abych je od sebe dostal aurovnal hádky, které mi jinak byly naprosto ukradené.

Zbývala už jen poslední fáze letu azatím se nám podařilo každou rvačku přežít. Už ani nevím, pokolikáté jsem se vydal urovnat hádku, tentokrát vjídelně.

Neměl jsem sice kdispozici žádné drony, ale izbezpečnostních kamer jsem ještě přede dveřmi věděl, kde se kdo vjídelně nachází. Prošel jsem chumlem na sebe křičících lidí, prokličkoval mezi zpřeházenými stoly ažidlemi apostavil se mezi dva rváče. Jeden znich držel nějaké kuchyňské náčiní, které ale vpříštím okamžiku pustil. To když jsem mu je obratně, aniž bych mu zlámal jedinou kůstku vprstech, vykroutil.

Možná si říkáte, že když se do něčeho vloží bezpečnostní poradce aodzbrojí útočníka, nikdo už nebude mít chuť se rvát apřehodnotí situaci. Tak to se mýlíte. Vrávoravě ustoupili, ale dál si nadávali. Přihlížející na ně přestali povykovat anamísto toho začali pokřikovat na mě. Každý se mi snažil po svém překotně vysvětlit, co se vlastně stalo.

„Dost už!“ zařval jsem jako někdo, kdo předstírá, že je vylepšený člověk abezpečnostní poradce zároveň, amůže si dovolit lidem nařídit, aby sklapli.

Ztichli.

Pak jeden znich jménem Ayres ze sebe vypravil: „Pane poradce Rine, neříkal jste náhodou, že už sem nechcete znovu přijít azasahovat?“

Ten druhý, Elbik se jmenoval, se dramaticky rozpřáhl ařekl: „Pane poradce Rine, on tvrdil, že…“

Ikdyž jsem původně na stanici RaviHyral používal jméno Eden, nechal jsem si ho změnit na Rin. Byl jsem si naprosto jist, že bezpečnostní složky si moje jméno smasakrem na soukromé vesmírné lodi nijak nespojily, akdyby náhodou ano, stejně by nikoho nepronásledovaly mimo svoje pole působnosti. Pokud by si je tedy ktomu někdo nenajal. Radši jsem neponechal nic náhodě.

Zpoza nakupených židlí astolů se začali pomalu soukat ostatní ahonem přidávali svoje verze toho, co se stalo. Azase se spustil křik adohadování. Typické. (Kdybych už něco olidském chování nevěděl ze seriálů, myslel bych si, že jediným způsobem komunikace mezi lidmi bývá křik adohadování.)

Těch uplynulých dvacet šest cyklů vjejich společnosti mi ve skutečnosti připadalo jako přinejmenším dvě stě třicet. Ato jsem se je pokusil rozptýlit apřeposlal do centrálního systému přepravní lodě všechny seriály. Prakticky to znamenalo, že je mohli sledovat téměř kdekoli na palubě. Hluk akřik se tím trochu snížil (hlavně udětí) arvaček taky ubylo. Zvlášť když jsem jednoho rváče přidržel levou rukou chvíli uzdi anastolil jasná pravidla. (Pravidlo číslo jedna: nedotýkejte se bezpečnostního poradce Rina.) Jenže ipřesto jsem několikrát jen bezmocně přihlížel tomu, jak si vylévají srdce, hází jeden na druhého špínu, stěžují si, jak je zneužívají korporátní společnosti (otom už něco vím), acelkově, jak to je všechno na nic. Už mi ztoho pomalu hrabalo.

Dneska jsem ale řekl: „Nezajímá mě to.“

Zase všichni ztichli.

Pokračoval jsem: „Zbývá nám šest hodin letu. Po přistání si dělejte, co chcete.“

Nezabralo to. Itak mi museli říct, kvůli čemu se tamti dva chlápci rvali. (Už ani nevím, co to bylo. Jakmile jsem vyšel zmístnosti, vymazal jsem záznam.)

Rozčilovali mě achovali se strašně dětinsky. Pozabíjet jsem je ale nechtěl. No tak dobře, možná trochu.

Bezpečnostní jednotka se především stará obezpečnost svých klientů asnaží se zabránit komukoliv, kdo chce tuto bezpečnost narušit abuď je zmrzačit, nebo rovnou zabít. Zároveň musí taktně zabránit tomu, aby se nezmrzačili či nepozabíjeli navzájem. Jaké by ktomu mohli mít důvody, bezpečnostní jednotku nezajímá. Od toho mají svého nadřízeného, aby to vyřešil. (Popřípadě ignoroval tak dlouho, dokud se celý projekt nezvrhne vjeden velký masakr abezpečnostní jednotka se nezačne modlit za naprosté zničení všech zúčastněných. Ne že bych otom sám něco věděl.)

Jenže kromě mě tady už nikdo na bezpečný let nedohlížel. Věděl jsem, kam mají namířeno, azrovna tak to věděli ioni. Oto víc asi předstírali, že je rozčílila taková hloupost jako to, že si Viniga nebo Eva vzala nějaké ovoce navíc. Vždy jsem je vyslechl apředstíral, že to hned vyšetřím azjistím, kdo například nechal prázdný obal vumyvadle.

Cílem jejich cesty byla jakási zavšivená planeta, kde na ně čekala jen samá práce. Od Ayrese jsem se dozvěděl, že se všichni upsali na dvacet let, aže pokud vydrží, přijdou si na slušné peníze. Byl si moc dobře vědom toho, že jde ošílenou dohodu, ale pořád to bylo lepší než nic. Pracovní smlouva sice zajišťovala ubytování, ale jinak se jim všechno ostatní, jako jídlo, energie alékařská péče včetně prevence, účtovalo.

(Jasně, Rathi kdysi řekl, že používání konstruktů se vpodstatě rovná otroctví, ale na druhou stranu jsem nikdy nemusel platit za opravu, údržbu, munici abrnění. Samozřejmě se mě nikdo neptal, jestli stojím opráci bezpečnostní jednotky, ale to už mluvím jazykem metafor. [Poznámka na okraj: bude potřeba vyhledat si význam slova metafora.])

Zeptal jsem se Ayrese, jak se těch dvacet let počítá: jedná se oplanetární kalendář, nebo vlastní kalendář korporace spravující onu planetu? Nebo používají standardní kalendář běžně doporučovaný korporacím? Nechápal, co po něm chci. Snad ani nepochopil, proč by na něčem takovém mělo záležet.

Přesně kvůli tomu jsem nechtěl snikým znich navázat hlubší vztah.

Kdybych mohl, vybral bych si kcestě jinou přepravní loď. Jenže žádná jiná nebyla kmání ajá se potřeboval dostat na určitou tranzitní stanici, odkud jsem chtěl pokračovat ke svému cíli– místu zvanému Milu, nacházejícímu se mimo území pod správou korporace.

Rozhodl jsem se krátce poté, co jsem opustil RaviHyral. Nejdřív jsem ale musel rychle zmizet, ato tak daleko, jak jen to bylo možné. (To víte, mít pár vražd na krku…) Skočil jsem na první přepravní loď aza sedm cyklů jsem vystoupil na rušné tranzitní křižovatce, což mi vyhovovalo. Přece jen se líp ztratím vdavu, ikdyž musím snášet to, jak se na mě každý lepí. Fakt otřes. (Pak jsem ovšem potkal Ayrese sostatními apochopil, že otřes je slabé slovo.)

Navíc mi chyběl ART, Tapana, Mara aRami. Když se musím oněkoho starat, dávám přednost nepatrným zranitelným lidem, kteří se chovají mile, mají mě za nevím koho aoceňují moji snahu chránit jejich životy. (Ovšem přiznejme si, že na mě byly milé, protože předpokládaly, že mají tu čest svylepšeným člověkem– holt nemůžu mít všechno.)

Po odchodu ze stanice RaviHyral jsem se rozhodl co nejdřív vypadnout zoblasti pod správou korporace. Ktomu jsem ale potřeboval naplánovat cestu. Odletové řády ainformační kanály na palubě přepravní lodě nefungovaly, atak mi nezbylo než čekat na to, až přistaneme. Pak jsem se ale vinformacích doslova topil apotřeboval jsem si najít čas na jejich roztřídění. Navíc jsem tam byl už celých dvacet minut azoufale mi chyběla chvíle osamotě. Kartou jsem si vnejbližším centru zaplatil kóji azkusil si vní trochu odpočinout. Mohl jsem se vní natáhnout isbatohem, ale jinak jsem se cítil jako vpřepravním boxu. Za svoji kariéru jsem vpodobných boxech strávil docela hodně času abyl jsem na podobný prostor zvyklý– převáželi mě vnich jako náklad. Člověk by se do něčeho podobného uchýlil snad jen tehdy, kdyby byl na pokraji sil.

Jakmile jsem se uvelebil, podíval jsem se na nejnovější zprávy oskupinách Delta aŠerosvit. Okamžitě jsem narazil na titulky oznamující, že soudní proces je vplném proudu avše se prošetřuje. Od mého odchodu zRaviHyralu žádná změna. Bezpečnostní jednotka, okteré nikdo nechtěl nic říct, se stále pohřešovala anedokázal jsem určit, jestli si novináři myslí, že ji někdo ukrývá, nebo ne. Očividně se bránili spekulacím otom, že jsem odešel sám. Pak jsem objevil rozhovor sdoktorkou Mensahovou starý asi šest cyklů.

Sám sebe jsem překvapil, že ji tak rád vidím. Přiblížil jsem si její fotografii azdála se mi vobličeji docela unavená. Zvidea ani zrozhovoru samotného jsem nedokázal určit, kde se nachází. Doufal jsem, že se vrátila zpátky do chráněné oblasti. Pokud ne, snad jí aspoň obstarali slušnou ochranku. Ikdyž vzhledem ktomu, co si obezpečnostních jednotkách ajejich zotročování myslela, pravděpodobně jakoukoli nabídku ochrany odmítla. Ibez analýzy zdravotnického systému mi bylo jasné, že ty kruhy pod očima znamenají chronický nedostatek spánku.

Zaplavil mě pocit viny. Něco tu nesedělo adoufal jsem, že tím hlavním problémem nejsem já sám. Nemohla za to, že jsem utekl. Snad ji neženou kzodpovědnosti za propuštění jednotky, která má za sebou pár masakrů akterá se teď pohybuje mezi nic netušícími lidmi. Nic takového ani nechtěla. Měla vplánu mě poslat do svého domu vchráněné oblasti, kde by mě patrně trochu zcivilizovala avzdělávala. Dál už nevím. Vkaždém případě nikdo vchráněné oblasti bezpečnostní jednotku nepotřebuje, aisnově nabytou svobodou bych nad sebou měl svého lidského opatrovníka (jinde mu rovnou říkají majitel).

Znovu jsem si ten článek přečetl. Podle zpravodajských agentur, které měly na starost vyšetřování kauzy skupiny Šerosvit ajejího útoku na základnu Delta, se jednalo ostrategii firmy, ane onáhodné pochybení. (Tady si představte můj překvapený obličej.) Už vminulosti čelila skupina Šerosvit několika stížnostem kvůli děravým smlouvám, monopolnímu chování, adokonce ipokusu ozměnu povrchu planety kdesi za hranicemi oblasti, kterou kontrolovala korporace. Proč tomu tak bylo, nikdo neví. Jen tak zmrvit planetu, byť třeba jen její část, se rovná pěknému skandálu. Překvapilo mě, že jim to prošlo. Vlastně ne, už mě to asi ani nepřekvapuje.

Na tu poslední věc se novináři zeptali doktorky Mensahové ata následně odpověděla: „Vzhledem kmé zkušenosti se skupinou Šerosvit se hodlám obrátit na Radu pro ochranu životního prostředí abudu požadovat prošetření celé situace na planetě Milu. To, co tam skupina Šerosvit provedla, mělo za následek ztrátu zdrojů azničení povrchu planety. Proč něco takového způsobili, nikdy nevysvětlili.“

Pod prohlášením doktorky Mensahové jsem našel odkaz na komentář sinformací otom, že jakási menší společnost operující za hranicemi korporátní oblasti převzala celý projekt na planetě Milu aodeslala na planetu technické vybavení, jež má zabránit jejímu dalšímu ničení. Podle všeho se nejprve pustí do odhadu škody.

Zbytek komentáře se zabýval tím, co všechno asi tým pro odhad negativních následků zjistí.

Ležel jsem aprocházel další zprávy akanály. Tušil jsem, co ten tým zjistí.

To, že jsem se mohl svobodně pohybovat aže se doktorka Mensahová objevila ve zprávách, mělo společný důvod: skupina Šerosvit neváhala pozabíjet pár bezmocných lidí, kteří stáli vcestějejímu plánu zmocnit se pozůstatků mimozemské civilizace, minerálů apravděpodobně ibiologických zbytků vpůdě. Leccos jsem už otom věděl díky Tapaně aostatním klientkám. Slyšel jsem, jak tehdy spolu mluvily okódu pro určování podivných syntetik, anavíc jsem si stáhl knížku popisující podobné problémy. Přečetl jsem si ji mezi jednotlivými epizodami. Existovaly tuny dohod opozůstatcích mimozemských civilizací mezi politickými akorporátními uskupeními, ato jak vně, tak imimo korporátní oblast. Vpodstatě šlo oto, že se jich bez patřičných povolení nemůžete ani dotknout.

Ještě když jsem odjížděl zcentra volného obchodu, mysleli si všichni, že skupině Šerosvit nejde onic jiného než oneomezený přístup koněm pozůstatkům. Pravděpodobně by tam postavili jakýsi těžební komplex apod záminkou, že tam probíhá těžba nerostných surovin, by vklidu studovali ashromažďovali starodávné artefakty.

Spustili tedy projekt na planetě Milu, aby se snáz dostali ktomu, co zbylo po mimozemských civilizacích, nebo aby získali určitá syntetika? Nebo chtěli oboje? Ukončili projekt, který ve skutečnosti ani nezačal, achystali se kodchodu. Komplex by se postupně rozpadal, až by zněho nezbylo nic, ani žádné důkazy.

Pokud má doktorka Mensahová něco vrukávu, bude další vyšetřování pokračovat abude neméně zajímavé. Možná tak zajímavé, že novináři sami zapomenou na nějakou zatoulanou bezpečnostní jednotku. Doktorka Mensahová by se pak mohla vrátit do chráněné zóny, kde bude vbezpečí, ajá si oni konečně přestanu dělat starosti.

Důkazy by mohli najít docela snadno. Lidé většinou podléhají dojmu, že zakryli veškeré stopy avymazali usvědčující data, ale to se pletou. Možná bych se oto měl postarat sám avydat se na planetu Milu obstarat pár důkazů pro doktorku Mensahovou. Buď bych je poslal tam, kde teď je, nebo přímo kní domů dochráněné oblasti.

Připojil jsem se na informační komunikační kanál apodíval se po nějakém spoji na planetu Milu. Žádná veřejná přepravní loď tam ale nelétala. Zkusil jsem tedy spoje na nejbližší vesmírné stanice. Jediné, co jsem našel, byla čtyřicet cyklů stará zmínka, že na stanici Milu došlo kzastavení těžby aokolní stanice zaznamenaly delší dobu nečinnosti. Podle této zprávy přestaly na planetu létat nákladní lodě ajediným spojem zůstal let ze stanice HaveRatton nacházející se na okraji korporací spravované oblasti. Nic dalšího se mi už nepodařilo zjistit, snad kromě toho, že nějaké transporty občas ze stanice HaveRatton na planetu Milu odletí.

Vypadalo to, že bez vlastní lodě se na Milu nedostanu. Jenže ikdyž jsem dokázal řídit moduly apodobné stroje, na vesmírnou loď bych si netroufl. Musel bych leda unést loď istranzitním robotem, ato by ina mě bylo trochu moc.

Na druhou stranu ale HaveRatton nabízí docela slušnou síť letů mířících kamsi mimo korporátní oblast, amohl bych se tedy vydat kamkoli. To znamená, že ikdyby nakonec zmého plánu dostat se na Milu sešlo, nebyla by to zbytečná cesta.

Nastoupil jsem na nejbližší nákladní aosobní loď sdestinací HaveRatton ake svému nemilému překvapení se ocitl ve společnosti Ayrese ajeho natvrdlých dělníků.

*

Jakmile jsem se vypořádal srvačkou vjídelně arozhodl se ukončit svoji krátkodobou kariéru vztahového poradce pro lidi propadlé zoufalství, odešel jsem se schovat do kabiny na svou palandu. Sotva jsme proletěli červí dírou azačali se blížit ke stanici HaveRatton, napojil jsem se na místní komunikační kanál.

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit: jít se tam podívat osobně.