LÉKAŘI

Z OSVĚTIMI

S podporou Nadace památky holokaustu

© Perrin 2022

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vladimír Čadský, 2024

Cover © Martin Kopecký, 2024

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2024

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-4675-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-4676-7 (mobi)

LÉKAŘI

Z OSVĚTIMI

Bruno Halioua

přeložil Vladimír Čadský

Obsah

Předmluva

Úvod

PRVNÍ ČÁST

1

2

3

4

5

DRUHÁ ČÁST

6

7

8

TŘETÍ ČÁST

9

10

Závěr

Přílohy

Příloha A

Příloha B

Příloha C

Bibliografie

Poděkování

Na památku otce mé matky,

Abrahama Tajszydlera,

který přišel do Francie v roce 1930, 1. září

1939 dobrovolně vstoupil do francouzské

armády, 5. června 1942 byl deportován do

Osvětimi a 11. srpna 1942 byl zavražděn ve

věku třiceti sedmi let.

„V konfliktu mezi Dobrem a Zlem za druhé

světové války hráli zvrhlí nacističtí lékaři

zásadní roli. Ve vědě organizované krutosti,

kterou nazýváme holokaust, předcházeli

mučitele a vrahy. V talmudu najdeme rčení,

dosti znepokojující, které se na ně hodí: Tov

še-barofim le-gehinom – ‚Nejlepší lékaři jsou

předurčeni k peklu‘. Nacističtí lékaři

peklo dělali.“

Elie Wiesel[1]

Plán tábora Auschwitz II

Předmluva

Geneze konečného řešení

Claude Quétel

Na samém začátku roku 1924, kdy Hitler sepisuje ve zdech káznice v bavorském Landsbergu – vězení, v němž s ním zacházeli více než dobře –, Mein Kampf, jsou země, v nichž se mluví německým jazykem, prostoupeny silnou tradicí völkisch. Toto hnutí, zrozené na konci 19. století, pěstuje posedlost kořeny germánského Volku a „čistotou rasy“. Tento rasialismus[2] tvrdí, že germánská rasa je nadřazena všem ostatním, a vyvozuje z toho historickou hegemonii. Přežití nejschopnějšího zároveň znamená eliminaci méně způsobilých. A vyšší rasa předpokládá existenci nižších ras: „rasialistický“ pangermanismus vyrůstá z antisemitismu, a to nejen sociálního, s „lineckým programem“ z roku 1882, který požaduje zbavit se židovského vlivu, „chceme-li dovést zamýšlené reformy k úspěšnému konci“, ale také rasialistického, v čele s Rakušanem Schönererem požadujícím „ochranu německé krve“.

V letech, kdy se potuloval po Vídni, přijal Hitler, muž nevalného vzdělání a průměrné inteligence, tyto ideje za své, hlavně během žvanění po hospodách – kde trávil hodně času. Evidentně tam četl a glosoval články Vídeňana Guida von Lista, který ohlašoval příchod nových pořádků, kdy se probudí duch árijských Germánů. Četl také Jörga Lanze von Liebenfelse – zběhlého cisterciáckého mnicha, který se stal teoretikem a zakladatelem rasialistické a eugenické revue Ostara. Ta glorifikuje árijskou rasu lidí-bohů (Gottmenschen), která je od biblických časů poskvrněna „lidmi-zvířaty tmavé pleti“. Tito árijci dosáhnou „božství“ až po „rasové očistě“.

Po skončení první světové války Hitler, hluboce poznamenaný porážkou a Versailleskou smlouvou vnucenou Německu (Diktat), přijal za své myšlenky Dietricha Eckarta, který v roce 1919 založil Německou dělnickou stranu (z níž se záhy stane strana nacistická) a byl prvním vydavatelem novin Völkischer Beobachter (Lidový pozorovatel). Jako radikální antisemita v roce 1919 napsal, že „židovská otázka je hlavním problémem lidstva, který v sobě zahrnuje všechny ostatní problémy“.

Seznam teoretiků a propagandistů, kteří mohli ovlivnit Hitlera před první světovou válkou a ještě více po ní, by byl dlouhý a nutně neúplný. Někteří z nich iniciativně volají po Führerovi (vůdci), který završí völkisch revoluci. Proč by to nemohl být on? Právě v tomto duchu se profiluje, když vydává Mein Kampf, jehož první svazek vychází v červenci 1925. Zpočátku byl prodej, byť provázený agresivní reklamou, skromný, potom narůstal současně s tím, jak rostla strana, až prudce vyskočil s nástupem Hitlera k moci v roce 1933. Do roku 1936 tak bylo prodáno 2,5 milionu výtisků a do roku 1945 12,5 milionu (prodej nezeslábl ani během války). Od roku 1933 je Mein Kampf podle reklamního sloganu říšského ministerstva národní osvěty a propagandy z dílny Josepha Goebbelse „základním kamenem německé budovy, jednou provždy knihou německého lidu“. Alfred Rosenberg, „vůdcův pověřenec pro veškerou intelektuální a filozofickou výchovu Národněsocialistické německé dělnické strany“, napíše za války program o třiceti bodech o tom, co se má po konečném vítězství stát „říšskou národní církví“. Předpokládá se, že se v Německu přestane vydávat a šířit bible a že ji nahradí Mein Kampf. „Na oltářích nesmí být nic jiného než Mein Kampf – pro Němce, a tedy i pro Boha, nejsvětější ze všech knih“ (bod č. 19). Ale četli kdy Němci tak nejasnou a nestravitelnou knihu, jako je Mein Kampf? Německý historik Eberhard Jäckel tvrdí, že to byla „nejméně čtená kniha bestsellerů světové literatury“. To je možné. Samotný Eichmann při procesu v Jeruzalémě prohlásil, že Mein Kampf nikdy nečetl. Tomu se dá věřit. Ale skutečná otázka nezní, jestli Němci Mein Kampf četli, ale jestli se obecně hlásili k jeho ideologii. A co říká Mein Kampf o židech? Bible nacistické strany, po většinu času zmatená a obskurní, taková není, jakmile jde o židy (slovo „žid“ se v knize objevuje 466krát). Na všech stránkách se do omrzení opakují fráze o völkisch krvi a rase. O árijcích tam toho Hitler – z dobrých důvodů – mnoho neříká. Na druhé straně autor Mein Kampfu nahrazuje celkem teoretický antisemitismus völkisch tradice antisemitismem bojovým: jediná krev, jediná rasa – stojící proti antirase, židovské rase, „zamořující rase“, „zhoubné rase“. Ohlašuje se boj kosmických rozměrů: „Je jisté, že náš svět směřuje k radikální revoluci. Jde jen o to vědět, jestli se odehraje pro blaho árijského lidstva, nebo ku prospěchu věčného žida.“ To je cena, za kterou bude nastolena „Idealistická říše“. „Se židy není kompromis možný, pouze nemilosrdné buď oni, nebo my!“

Na rozdíl od statické nenávisti völkisch teoretiků (které Hitler přirovnává k „roji somnambulů“) je nenávist v Mein Kampfu vražedná a ohlašuje budoucí zločiny třetí říše. Mein Kampf je první článek osudového řetězce, který povede k válce a ke genocidě židů. Oba fenomény jsou spojeny: Němci nemohou porazit vnějšího nepřítele, pokud nevymýtí nepřítele vnitřního. K tomuto dogmatu se Hitler vrátí 30. ledna 1939, kdy se již blíží vstup do války, ve slavnostním projevu před Říšským sněmem: „Dnes budu opět prorokem. Jestliže se mezinárodnímu finančnímu židovstvu v Evropě i mimo Evropu opět podaří uvrhnout národy do světové války, pak výsledkem nebude bolševizace světa, a tedy vítězství judaismu, ale naopak zničení židovské rasy v Evropě.“

V Mein Kampfu se Hitler rozepisuje také o „rasové hygieně“ a všem, co s ní souvisí; inspiruje se tedy rovněž dávnými rasialistickými tezemi z této oblasti. Na samém konci 19. století Alfred Ploetz, zakladatel Společnosti pro rasovou hygienu, navrhuje dvojitou selekci zdravých a degenerovaných jedinců. Druhé skupině je nežádoucí věnovat jakoukoli péči, která by jim dovolila „přežívat a množit se“. Tuto ideu rozvíjí řada völkisch autorů, vedených příkladem jistého Hentschela, který v utopické povídce Lidská zahrada popisuje společnost řízenou zcela podle představ rasové hygieny.

V roce 1920 dva němečtí akademici, psychiatr Alfred Hoche a právník Karl Binding, publikují „vědecký“ manifest Die Freigabe der Vernichtung lebensunwerten Lebens (Právo eliminovat život nehodný žití). Tento dokument hlásá lékařskou eliminaci „zaostalých“, kteří jsou podle obou doktorů jen „prázdnými obálkami s lidskou tváří“. Aby předešli obvinění z vraždy, autoři upozorňují: „Jsme na úsvitu nové éry, která už nebude kvůli vyšší morálce přeceňovat život jako takový.“

Hitler říká totéž. Napřed je nutno vzít nevyléčitelně nemocným a „postiženým“ (defekte Menschen) možnost množit se. Pouhá sterilizace však nestačí: „Bude-li to nutné, dospějeme k nemilosrdné izolaci nevyléčitelných, k opatření, které je barbarské pro ty, jichž se týká, ale blahodárné pro současníky i potomstvo. Přechodné utrpení jednoho století může a musí zbavit zla staletí následující.“

A právě tehdy nehlučně přichází na scénu eutanazie, poslední stadium eugenismu, který není výdobytkem jen Němců. Kolem roku 1920 pětadvacet států USA povolí nucenou sterilizaci „zločinců a dalších osob pokládaných z genetického hlediska za méněcenné“. Ve Francii Alexis Carrel, nositel Nobelovy ceny za lékařství z roku 1912 a eugenik bojující za biokracii, v roce 1935 napíše v bestselleru Homme, cet inconnu (Člověk, ten neznámý): „Existuje ještě jeden nevyřešený problém nesmírného množství slabomyslných a kriminálníků. Náklady na věznění a na ústavy pro choromyslné jsou dnes, jak víme, gigantické. (…) Proč by společnost nemohla se zločinci a choromyslnými zacházet hospodárněji? (…) Zařízení pro eutanazii, vybavené plynem, by dovolilo vyřešit to humánně a hospodárně.“ Laureát Nobelovy cenu za lékařství toto napsal ve třicátých letech 20. století a dodal: „Filozofické systémy a sentimentální předsudky musejí ustoupit této nezbytnosti.“ Nenechal se tak jen unést při psaní, jak ještě i dnes tvrdí jeho obhájci.[3]

Rakušan Konrad Lorenz, budoucí laureát Nobelovy ceny za lékařství a mezinárodní koryfej etologie, nového vědního oboru, který pomáhal budovat, vstoupí roku 1938 do nacistické strany, možná proto, aby dostal profesuru na univerzitě v Královci. Není proto o nic méně přesvědčeným rasialistou, který v roce 1940 napíše o válce mezi Spojeným královstvím a Německem: „Z biologického hlediska rasy je katastrofální vidět dva nejlepší germánské národy na světě, jak spolu vedou válku, zatímco smíšené a nebílé rasy, černá, žlutá, židovská, sedí doma a mnou si ruce.“

A jaká je situace německých židů? Až se Hitler dostane k moci, nezapomene na ně. Jsou diskriminováni, šikanováni a vystavováni násilí. Norimberskými zákony z roku 1935 jsou dokonce zbaveni německého občanství – včetně bojovníků první světové války. Jsou vypovězeni ze státní správy, z advokacie, univerzit, lékařského stavu, tisku, rozhlasu, divadel. Manželství a mimomanželské styky s občany „německé krve“ jim jsou zakázány a již existující manželství rozváděna. Cílem těchto takzvaných zákonů „na ochranu německé krve a cti“ je „biologicky“ oddělit židy a německý Volk.

Dne 9. listopadu 1938, pod záminkou zavraždění tajemníka německého velvyslanectví v Paříži mladým židem polského původu, nacisté zorganizují „křišťálovou noc“ (Kristallnacht), gigantický pogrom, během něhož jsou vypleněny nebo vypáleny stovky židovských obchodů a synagog. Oficiálně je zabito jednadevadesát židů, většinou drobných obchodníků, ale Kristallnacht je především záminkou pro internování 30 000 židů v šesti k tomuto datu již existujících koncentračních táborech, které jsou od roku 1934 spravovány SS.

Organizované vraždění ve jménu rasy nicméně nepostihuje jako první židy, ale duševně nemocné v rámci programu eutanazie Aktion T4.[4] Jakousi předehrou byl zákon ze 14. července 1933: ten zavedl nucenou sterilizaci osob postižených dědičným onemocněním (od následujícího roku nový výnos hovoří o „méněcenných bytostech“). V říjnu 1933 ministerstvo spravedlnosti oznámilo svůj záměr dovolit lékařům praktikovat eutanazii u pacientů, kteří byli diagnostikováni jako nevyléčitelně nemocní. Navzdory odporu v náboženských kruzích a části lékařského stavu bylo veřejné mínění přivykáno myšlence, že duševně nemocní vyjdou příliš draho, a v jejím šíření se notně činila nacistická propaganda. Ta v časopisech a v kině ukazovala úděsné příklady duševního zaostávání a malformací s otázkou: „Chcete na ně dál platit?“ V ústavech byly organizovány návštěvy tisku i veřejnosti. Ve filmu Opfer der Vergangenheit (Oběti minulosti), který měl Führer obzvlášť rád, se roku 1937 vysvětluje, že „židovská rasa je mezi choromyslnými obzvlášť zastoupena“. Do kanceláře pak začínají přicházet takto povzbuzené individuální žádosti o eutanazii. Počátkem roku 1939 se rodiče – fanatičtí nacisté – dítěte s hroznými malformacemi obracejí přímo na Führera. Není snad nejvyšším otcem německého národa?

Zrodí se tak „akta K“, která předcházejí eutanazii a vycházejí z vůdcova osobního nařízení: „Nemocní pokládaní za nevyléčitelné budou moci využít výhodu smrti z milosti (Gnadentod).“ Prvním aktem Kinder-Aktion, kdy jsou usmrcovány děti s dědičnými malformacemi či mentálně retardované, je smrtící injekce Luminalu (fenobarbiturátu) podaná lékařem. Dospělí budou brzy následovat. V létě 1939, kdy je válka již za dveřmi, je spuštěna Aktion T4. Pro svou izolovanost je vybráno šest center eutanazie.[5] Individuální smrtící injekci je třeba nahradit kolektivním usmrcením. Zvoleným postupem je zplynování oxidem uhelnatým (CO), bezbarvým, bez zápachu, bez chuti, nedráždivým, relativně rychle působícím v důsledku snížení přenosu kyslíku v krvi. Člověk umírá na „vnitřní zadušení“, nic necítí a ztrácí vědomí. Každé středisko eutanazie má plynovou komoru, která může „přijmout“ až dvacet osob. Zařízení doplňuje kremační pec. Jako kamufláž slouží sprchy. Ti nejnervóznější či nejzvědavější dostanou injekci morfinu. Většinu obětí nicméně uklidní bílé pláště; ty kromě jiného potvrzují biomedicínský ráz tohoto usmrcení.

Ano, lékaři, kteří se do Aktion T4 v rozporu s názvem své profese zapojí, se opravdu najdou. To oni otvírají stavidla smrti („Právě lékař má za úkol chopit se injekční stříkačky.“). To oni předtím provedli lékařskou pseudoprohlídku, v žádném případě psychiatrickou, jde totiž spíš o kontrolu totožnosti – v jejím průběhu lze zjistit, jestli má dotyčný třeba zubní protézu se zlatými zuby. Tito lékaři, výhradně dobrovolníci, jsou buď členy SS, nebo přesvědčenými nacisty. Medicína je v Říši ze všech profesí nejvíce nacifikovaná. Zbytek personálu, počínaje těmi, kdo zajišťují převoz, jsou rovněž SS, s původním jádrem poddůstojníků přicházejících z koncentračních táborů Dachau, Sachsenhausen, Buchenwald. Při Aktion T4 jsou v civilu.

Všechno musí probíhat v absolutním utajení, jelikož obyvatelstvo – a fortiori rodiny obětí eutanazie – je udržováno v nevědomosti. Nic nenasvědčuje tomu, že veřejné mínění (a ono přese všechno existuje) v předválečném Německu je připraveno to akceptovat. Lékaři si musejí lámat hlavu, aby uvedli příčiny přirozeného skonu (často tuberkulózu). A aby zdůvodnili kremaci, která umožňuje vyhnut se ohledání, jež by odhalilo pravdu, hovoří o nakažlivé infekci. Rodinám, které si to vyžádají, zašlou na jejich náklady pohřební urnu s popelem odebraným za společné hromady ostatků. Personál ústavů, odkud oběti odjíždějí, je stále rezervovanější. V okolí středisek eutanazie se začíná o lecčems mluvit. Například Himmler 19. prosince 1940 napíše o středisku Grafeneck: „Obyvatelstvo pozná autobusy SS a myslí si, že ví, co se tam děje, když se z kremační pece permanentně valí dým.“ Rodiny jsou otevřeně znepokojené. Tehdy už je lepší než o eutanazii mluvit o biomedicínské eliminaci, pro kterou jsou přednostně vybíráni židovští pacienti. K datu 31. ledna 1941 Goebbels ve svém Deníku shrnuje: „40 000 jich už odešlo, 60 000 ještě čeká. Je to strašný úkol, ale nezbytný.“ V červenci 1941 středisko eutanazie v Hadamaru „oslaví“ pijatykou svého desetitisícího zplynovaného.

V kázání ze 3. srpna 1941 odsuzuje vraždění mentálně nemocných biskup z Münsteru, Clemens August von Galen: „Jaká to děsivá doktrína, kteráž se snaží ospravedlnit vraždění nevinných.“ Když se začne bouřit katolické obyvatelstvo, je s ohledem na rostoucí znepokojení veřejného mínění o ukončení, alespoň oficiálním, Aktion T4 rozhodnuto.

„Divoká eutanazie“ ve skutečnosti pokračuje, byť třeba jen tím, že se nemocní nechají záměrně umřít hladem. Především je však v koncentračních táborech pod kódovým označením 14f13[6] zaváděno nové „zvláštní zacházení“, které program T4 uvedl. Organizace SS Aktion T4 neřídila, jen dodávala „personál“. Teď už jen zbývalo importovat tento typ zvláštní operace do koncentračních táborů. V tu dobu sice v táborech již probíhaly jednotlivé a četné exekuce, ale pokud jde o 14f13, to je něco docela jiného: nyní jsou ti, kteří mají být usmrceni, vybíráni vědeckými postupy.

Do táborů tak byli posíláni lékaři, kteří měli solidní zkušenost s T4. Doktor Friedrich Mennecke, lékař, který vstoupil do strany i SS roku 1932, byl jedním z hlavních aktérů T4. Když byl nyní pověřen selekcí v táboře Sachsenhausen, napíše ženě v dopise ze 4. dubna 1941: „Naše práce je velice zajímavá.“ V tomto „vzorovém táboře“, kde má sídlo Inspekce koncentračních táborů (IKL) a kriminální policie (Kripo), jsou hlavně němečtí židé, mnozí uvěznění v roce 1938, ale také asi tisícovka homosexuálů, deportovaných na základě „paragrafu 175“ – článku německého trestního zákoníku kriminalizujícího mužskou homosexualitu. Ti jsou přidělováni do nejtvrdších pracovních „komand“ s obzvlášť vysokou úmrtností.

Selekce prováděné na základě programu 14f13 jsou ještě povšechnější než pro T4: žádné osobní vyšetření, stačí jen přečíst spisy s předem vyplněnými dotazníky, které často nezahrnují žádné lékařské informace – jenom jméno deportovaného, jeho rasu, politickou minulost, způsobilost k práci, prohřešky, jichž se dopustil… Jediným úkolem lékařů programu T4, kteří se stále pohybují v bílých pláštích, je prohlédnout složky dodané ředitelstvím a táborovými lékaři. Osoby zachycené selekcí pak putují do třech středisek eutanazie T4, kde plynové komory přestaly pracovat jen nakrátko. Už to nejsou duševně nemocní.

Během jara a léta 1941 bylo ve středisku Sonnenstein zplynováno pět set sedmdesát pět deportovaných z Osvětimi a čtyři sta padesát z Buchenwaldu. Tisícovka deportovaných z Mauthausenu byla zplynována v Hartheimu. Mennecke je jedním z jedenácti expertů, kteří jezdí z tábora do tábora a provádějí selekce. Dne 1. prosince 1941 píše ženě z Ravensbrücku: „I když jsem dnes začal s půlhodinovým zpožděním, zlomil jsem všechny rekordy. Podařilo se mi vyplnit dvě stě třicet formulářů, takže jich je teď připravených tisíc sto devadesát dva.“

„Zvláštní zacházení“ 14f13 se stále méně zaměřuje na individuální složky a zavádí cosi jako „kolektivní diagnostiku“. A „žid“ už znamená diagnózu samu o sobě, takže se organizují odděleně transporty árijců a židů. Týž Mennecke 25. listopadu 1941 napíše: „Následovala druhá várka tisíce dvou set židů, ale nebylo nutno je vyšetřovat.“ Americký psychohistorik Robert Jay Lifton pokládá zvláštní zacházení 14f13 za „klíč, který nám umožňuje spojit přímou lékařskou vraždu (T4) s medikalizovaným vražděním v koncentračních táborech – tedy spojit nacistickou vizi eutanazie s genocidou“.

Souběžně s tím postupuje válečné dění, které rozvinulo vlastní logiku smrti. Ihned po okupaci Polska byli židé (cca 3,5 milionu osob, tedy 11 procent populace) masivně vyháněni ze svých domovů a soustřeďováni v ghettech, kde se o jejich eliminaci brzy postaralo přelidnění a strádání. Masakrů židů se dopouštěly také okupační síly – SS, ale i wehrmacht. Proces však urychluje a radikalizuje zejména vpád do Sovětského svazu, když jsou pod velením SS vytvořeny mobilní zásahové jednotky (Einsatzgruppen) s úkolem zajistit „politické zabezpečení dobytých území“. Židé zahnaní do improvizovaných ghett jsou masově vyvražďováni (33 771 osob během dvou dnů, 29. a 30. září 1941, v rokli Babí Jar na okraji Kyjeva).

Pro Himmlera a jeho muže číslo dvě, Reinharda Heydricha, jde tedy o to, racionalizovat proces, který se už fakticky stal „konečným řešením židovské otázky“. Do podzimu 1941 někteří nacisté ve vůdcově okolí uvažovali o řešeních, jako byla masová deportace evropských židů do Palestiny a na Madagaskar, ale to už nebylo na pořadu dne. Dne 12. prosince 1941 Hitler, zuřící kvůli neúspěchu bitvy o Moskvu, svolá vedoucí představitele nacistické strany a prohlásí před nimi: „Naši vojáci umírají během tažení na východě. Židé, osnovatelé tohoto konfliktu, za to musejí zaplatit svými životy.“

Když 20. ledna 1942 Heydrich svolá do vily ve Wannsee nedaleko Berlína asi třicet představitelů ministerstev a okupovaných území, není to ani tak proto, jak se stále ještě tvrdí, aby se rozhodlo o konečném řešení (poněvadž to už začalo), ale aby byla zhodnocena velikost tohoto úkolu: 22 milionů evropských židů (nezapomněli na nikoho, dokonce ani na židy ve Velké Británii!), z toho pět milionů na dobytých územích Sovětského svazu. Exekuce zastřelením nemohou stačit. Otázka prostředků, které by měly být použity, nebyla ve Wannsee paradoxně nastolena, tam o ní rozhodně nebylo řečeno nic podstatného. Ta totiž vyvstává hned od začátku okupace Polska. V oblasti Wartheland, části Polska přímo připojené ke třetí říši a určené ke germanizaci, již začaly fungovat kamiony inspirované programem T4, v nichž se oběti udusí oxidem uhelnatým z výfukových plynů.

Tři měsíce před konferencí ve Wannsee je rozhodnuto vybudovat v Belžci, opět v Polsku, první vyhlazovací tábor. Je to první tábor, kde jsou postaveny stabilní plynové komory. Za tím účelem byli povoláni experti programu T4 a 14f13, počínaje Christianem Wirthem, původně odpovědným za středisko eutanazie v Grafenecku, později povýšeným na generálního inspektora všech institucí pro eutanazii. Je jen zcela logické, že je jmenován velitelem tábora Belžec, stejně jako je na začátku srpna 1942 ustanoven generálním inspektorem vyhlazovacích táborů v rámci operace Reinhard (Belžec, Sobibór, Treblinka).

První zplynování v pevném zařízení proběhlo v Belžci 17. března 1942. První vyhlazovací středisko vybavené jen zplynovacími nákladními auty bylo zřízeno v Chelmnu, šedesát kilometrů od Lodže a jeho přelidněného ghetta. Také tam je patrná souvislost s T4, daná již aktéry. V tomto případě jde o důstojníka SS Herberta Langeho. Ten napřed velel v čerstvě okupovaném Polsku Sonderkommandu (zvláštní jednotce) osmdesáti esesáků, jejichž úkolem bylo zajišťovat v ústavech a institucích duševně nemocné a fyzicky hendikepované a posílat je ke zplynování v mobilních komorách kamionů.

Úkolem Chelmna, kde zplynování začalo fungovat v prosinci 1941, je likvidace židů z lodžského ghetta a obecněji z Warthelandu. K nim je nutno připočítat sovětské válečné zajatce, cikány, Romy. Na konci podzemní chodby, před níž se oběti musejí svléknout, čekají tři kamiony. Mnozí se vzpírají a nechtějí do smrticího kamionu nastoupit. Usmrcení oxidem uhelnatým trvá stále ještě velice dlouho (déle než dvacet minut) a na konci této příšerné kalvárie se ještě najdou přeživší, které je třeba dorazit ranou z revolveru. To konstatuje i Adolf Eichmann, který přijede do Chelmna na inspekci a pečlivě si zaznamenává časy exekuce, aby odhadl efektivitu.

Konečné řešení židovské otázky se tak odvíjí podle nul: 10 000, 100 000, 1 000 000… Vzniká genocidní mašinerie, jejímž hlavním článkem je Osvětim.

Úvod

16. srpen 1944. Transport 1 767 židů původem z Řecka vjíždí do areálu Osvětimi-Brzezinky. Devadesát čtyři z nich pochází z malého ostrova Kos, součásti Dodekanés v Egejském moři, kde vedli až do svého zatčení a deportace 23. července 1944 poklidný život. Deportovaní, vystrašení a vyčerpaní po cestě lodí a pak vlakem, která trvala třináct dní, jsou surově vyhnáni z vagonů. Dav je směrován k lékaři SS, který provádí nemilosrdnou selekci, na jejímž konci je tři sta čtyřicet šest mužů a dvě stě padesát čtyři žen uznáno práceschopnými a posláno do tábora.[7] Ostatní, hlavně ženy s dětmi, nemocní a starci, jsou posláni do plynových komor: nevědí, že právě prožívají poslední okamžiky svého života. Jak by si mohli představit, že lékař SS je právě odsoudil k smrti udušením s hrozným utrpením v plynové komoře? Na své uniformě má Hippokratův znak – Hippokrates pocházel právě z ostrova Kos[8] –, jenž se ve 4. století př. Kr. stal symbolem lékařství.

Lékaři SS podílející se na zavraždění 1,1 milionu osob, většinou židů svážených z celé Evropy, sehrávají rozhodující roli v masakrování mužů, žen i dětí, jež v Osvětimi-Brzezince probíhalo v letech 1940 až 1941.[9] Podílejí se na každé z etap vyhlazovacího procesu, od vystoupení z vagonů až po vstup do plynových komor, a přispívají k přeměně Osvětimi na podnik industrializované smrti, který lékař SS Friedrich Entress[10] přirovnává k „běžícímu pásu“ (am laufenden Band)[11] a jehož efektivnost a rychlost vychvaluje.

Úkolem lékařů SS je tedy spíše zajišťovat pekelný rytmus vyhlazování než provádět efektivní selekci jednotlivců podle schopnosti pracovat pro válečný průmysl, jak by si přála hospodářská větev organizace.[12] Jejich úkolem je udržovat rovnováhu mezi populací deportovaných v táboře v procesu, jenž americký psychiatr Robert Lifton nazval „osvětimská ekologie“, a mají tak značnou moc: „Pouhé gesto rukou těchto osob, nadaných mocí větší než římští císařové, rozhoduje každý den o životě tisíců lidských bytostí.“[13]

Upřesněme, že počet lékařů aktivně působících v táboře, který měl být největší z koncentračních táborů (Konzentrationslager), nejproduktivnější z táborů pracovních (Arbeitslager) a nejvražednější z táborů vyhlazovacích (Vernichtungslager), je vždy relativně nízký a nikdy nepřekročí počet sedmi či osmi praktiků.[14] Na druhé straně, v rozporu s velice rozšířeným názorem, tito muži nejednají ze sadistických pohnutek. Jsou to řádní a poslušní lékařští praktici, přesvědčení, že rozkaz je rozkaz („Befehl ist Befehl“). Provádějí lékařské experimenty objednané nejprestižnějšími lékařskými ústavy univerzit, s podporou velkých německých farmaceutických firem, aniž by si kladli otázky ohledně odporných skutků, kterých se dopouštějí. Jejich lékařské praktiky jsou součástí záměru zachování a rozvoje árijské rasy a vyhlazení židů, jak jej vypracoval Adolf Hitler, jemuž přísahali poslušnost: osvětimští lékaři vykonávají chladnokrevně své poslání a jejich příslušnost k SS a oddanost nacionálněsocialistické straně u nich mají převahu nad jejich profesionální identitou a etikou.

Jak vysvětlit intelektuální cestu těchto mužů, kteří si zvolili kariéru lékařů, aby pomáhali svým bližním? Jak se tito kultivovaní lidé s vytříbeným vkusem mohli podílet na takovém masakru? Otázky, které si kladl už spisovatel Isaac Bashevis Singer v roce 1957: „Co se děje v hlavě muže, když spaluje tělo dítěte? Musí přece na něco myslet, potřebuje nějaké ospravedlnění. Tak co mu tedy přijde na mysl? A potom, co řekne své ženě, snoubence, rodičům? Copak se takový muž vrátí večer domů ke své ženě a dětem a řekne: ‚Dneska jsem spálil padesát miminek‘? A co jeho žena, jak bude reagovat? Co si myslí takový člověk, když uléhá ke spánku? Rád bych věděl, co se odehrává v mysli takového monstra.“[15]

První, kdo se nad tím zamýšleli, byli deportovaní lékaři, kteří je v Osvětimi pozorovali. Je pravděpodobné, že měli stejné pocity jako deportovaný italský žid Primo Levi: „Byli stvořeni ze stejné látky jako my, byli to průměrné lidské bytosti, průměrně inteligentní, průměrně zlé: až na výjimky to nebyla monstra, měli stejnou tvář jako my.“[16] Ale již roku 1946 doktor Joseph-Désiré Hafner[17] deportovaný do tábora v Osvětimi pochopil reálný dosah a reálný význam jejich skutků: „Gigantické zabíjení v Osvětimi nebylo neseno vášní, brutalitou, nepředvídatelností jako všechny ostatní masakry v historii. Bylo to cosi klidného, promyšleného, dlouze a metodicky studovaného… Využívání nových vědeckých poznatků, racionální, moderní organizace, to jsou charakteristiky nejtitánštějšího masakru lidí… Ti, kdo toto dlouhodobé vraždění navrhli, naplánovali a vykonávali, se projevili nejen jako pozoruhodní psychologové, ale také jako vynalézaví badatelé, obeznámení s posledními vědeckými objevy, talentovaní organizátoři, kteří dovedli po léta zásobovat pece krematorií miliony mužů, žen a dětí, přicházejících ze všech koutů Evropy… Osvětim předkládá problém lidskosti způsobem, který budí úzkost.“[18]

Ve stejné době a na stejném místě, ale v přesně opačném směru deportovaní lékaři podávají důkazy nezlomnosti a vůle léčit stůj co stůj, s velmi omezenými prostředky, které mají k dispozici, nemocné a leckdy umírající, kteří je obklopují. Plní své poslání a patří přitom do „šedé zón19*, jejíž nezbytnou součástí byly kompromisy a spolupráce s lékaři SS. Řada svědectví dokládá rady, pomoc nebo převzetí do péče, které přinesly úlevu či umožnily přežít. Deportovaná maďarská židovská lékařka Olga Lengyelová[20], jejíž rodiče a oba synové byli právě před několika dny zabiti, vysvětluje, že v této angažovanosti znovu nalezla jistou důstojnost a smysl života, a připomíná, že „pocit, že děláte něco užitečného, stačí k tomu, aby vám vrátil síly“.[21]

Je třeba pokusit se tuto nejčernější stránku historie medicíny prezentovat s využitím svědectví deportovaných lékařů, jejich pacientů v táboře, ale i lékařů SS, a přitom nezapomínat na evidentní fakt: svědectví deportovaných je jen svědectvím přeživších a z nich jen těch, kteří si dokázali uchovat svou schopnost pozorovat neporušenou i uprostřed chaosu. Ti promlouvají za všechny ty, kdo byli po nesčetném a nevýslovném utrpení pohlceni tímto gigantickým koncentračním táborem, který představuje, jak správně zdůraznil historik holokaustu Tal Bruttmann, „největší židovský hřbitov na světě, stejně jako největší hřbitov polský a cikánský“.[22]

PRVNÍ ČÁST

Zločinní lékaři

1

Vybudování lékařské organizace SS

vOsvětimi

„Osvětim dodává hrůze dosud

nevídanou dimenzi… Její cílený,

metodický aselektivní

charakter.“

Vladimir Jankélévitch[23]

Lékaři SS přidělení do tábora Osvětim jsou nejčastěji absolventy nejprestižnějších německých univerzit. Tito mladí anadšení lékaři se mohou opírat osolidní sumu znalostí atechnických kompetencí, teoretických ipraktických, nezbytných kvýkonu své profese. Všichni jsou přesvědčeni odůležitosti svého poslání vorganizaci tábora. Kromě toho vědí, že vězňům není třeba dokazovat lidské kvality, jako je empatie, slitování, laskavost, či dokonce úcta. Ale jak se mohli tito muži, před svým přidělením pokládaní za výtečné lékaře, uvnitř tábora změnit na monstra bez jakéhokoli lidského citu? Abychom mohli tuto otázku zodpovědět, je důležité zdůraznit prvořadou roli indoktrinace německého lékařského stavu národněsocialistickou ideologií. Jeho příslušníci soudili, že úlohou lékařů je podílet se aktivně aenergicky na vyhlazování „degenerovaných“, tedy osob sdědičným postižením či malformacemi, aosob nepatřících kárijské rase.

Lékaři vHitlerově Německu

Leden 1933: Adolf Hitler se ujímá moci. Německo je tehdy nejindustrializovanější zemí Evropy, vlastí hudby afilozofie anárodem včele lékařského výzkumu. Německá lékařská věda dosáhla vynikající úrovně aje uznávaná po celém světě. Adolf Hitler to ještě neví, ale bude moci počítat spodporou německého lékařského stavu. Ten bude stále více avíce indoktrinován nacistickou ideologií pod vlivem Národněsocialistického svazu německých lékařů[24]. Svaz prosazoval novou politiku veřejného zdraví opírající se orasovou hygienu apožadoval zejména vytlačení židů zněmecké medicíny.[25],[26] Na oplátku se režim třetí říše rozhodl zlepšit postavení německých lékařů avyslyšet jejich požadavky, obnovit jejich důstojnost, čest aprestiž, které podle nich narušovala židovská dominance vlékařské profesi. Ale jak si tuto masivní anáhlou podporu lékařského stavu vysvětlit?

Aktivní podpora nacistického režimu

Čtyři roky předtím, než se Adolf Hitler chopil moci, je sepsán program Národněsocialistického svazu německých lékařů, který probojovává cestu ideologii nacistické strany vlékařské profesi. Program vyzývá své členy, aby „infiltrovali německý lékařský stav avšechny zdravotnické profese avnášeli tam profesionální koncepce (nacistického) světového názoru (Weltanschauung) azískávali pro tyto základní myšlenky veřejnost“.[27] Jistý počet idealistických azfanatizovaných lékařů, kteří vystudovali ve dvacátých letech 20. století, tak vstoupí do SS.[28] Pokládají se za „vojáky biologického boje“ hitlerovského státu.[29] Bez výhrad přijmou koncepci vypracovanou Rudolfem Hessem, který vroce 1944 prohlásí, že národní socialismus není „nic jiného než aplikovaná biologie“.[30] Úkolem hitlerovské lékařské vědy je zajišťovat ochranu čistoty „árijské rasy“, atedy eliminaci „nižších ras“.[31] To znamená odmítnutí principu lásky kbližnímu, jak zdůrazňuje německý lékař Arthur Gütt vdíle Ziel und Weg (Cíl acesta), vydaném vroce 1931: „Láska kbližnímu, tento sterilní pojem, musí zmizet. (…) Nejvyšším úkolem (…) státu je zajišťovat život avšechny prostředky na jeho podporu pro osoby dobrého zdraví abez dědičného postižení, aby se Německo jednou provždy mohlo těšit zdědičně zdravé arasově čisté populace.“ Podle Gütta má tak „život jednotlivce smysl pouze ve světle tohoto konečného cíle“.[32] Od této chvíle jsou nacističtí lékaři přesvědčeni, že jejich povinností je aktivně bojovat za odstranění „degenerovaných“, tedy jedinců sdědičným postižením nebo trpících nějakou malformací, „asociálů“ aosob, které nepatří kárijské rase.

Lékařský stav představuje jednu ze socioprofesních kategorií, které přijímají ideje národního socialismu snejvětším nadšením. Mezi lékaři je sedmkrát víc členů nacistické strany[33] než vjiných profesních skupinách německé společnosti.[34] Tak vroce 1937 je 45 procent lékařů členy strany35, zatímco 26 procent je příslušníky SA[36]. Pro srovnání: do strany vstoupilo jen 24 procent učitelů základních škol a11procent učitelů středních škol.[37] Kromě toho je vNSDAP 80procent profesorů lékařských fakult, což je nejvyšší podíl členů na univerzitní půdě.

To lze vysvětlit faktem, že studenti lékařství amladí lékaři pod čtyřicet let jsou konfrontováni shospodářskou krizí roku 1929 askonkurencí židovských lékařů. Z520000 židů, kteří žijí vNěmecku vdobě Hitlerova nástupu kmoci vlednu 1933, jich je asi osm tisíc lékařů[38], kteří se často potýkají snenávistí azávistí svých kolegů. Židovští lékaři jsou obviňováni, že vsystému nemocnic auniverzit zabírají příliš mnoho místa aže své povolání vykonávají vobchodním duchu.

Segregace židovských lékařů vNěmecku

Počínaje rokem 1933 je německý lékařský stav pod vedením Říšské lékařské komory (Reichsärztekammer), stejně jako celá německá společnost, předmětem reorganizace– takzvané Gleichschaltung[39]. Ta spočívá veliminaci veškerých opozičních sil vyloučením, zastrašováním anásilím. Kolektivní zájem má nyní přednost před zájmem jednotlivce, což všichni musejí povinně respektovat. Tento přístup hluboce mění základy práce lékařů amentor Josefa Mengeleho, profesor Otmar von Verschuer, může tehdy tvrdit, že „pacient už není osamoceným jedincem spožadavky souvisejícími jedině sjeho vlastní osobou, ale mnohem spíše členem jednotky, která mu je nadřazena, členem své rodiny, své rasy asvého národa“.[40] Nyní, jak vroce 1935 zdůrazňuje doktor Arthur Gütt, tehdy vedoucí říšského úřadu pro populační arasovou politiku, „ipři léčení jednotlivce apřijímání opatření týkajících se jeho osoby lékař nesmí ztrácet ze zřetele životní zájmy celého národa azdravé populace“.[41] Intenzivní nacistická propaganda ostatně velice často přirovnává židy knemoci, kchoroboplodným mikrobům, respektive krakovinnému nádoru. Tehdy vládnoucí názory pozoruhodně shrnuje historik lékařství Yves Ternon: „Nacistický lékař už má jen jediného pacienta, německý národ, chápaný jako tělo, jehož zdravé buňky je třeba zachovat achoré buňky odstranit.“[42]

Vtomto rámci hitlerovský režim přijímá antisemitská opatření ažidovští lékaři jsou vylučováni ze své profese, ato spodporou aaktivní spoluprací téměř všech kolegů, kteří mají ztéto lukrativní příležitosti prospěch. Židovští profesoři už nesmějí vyučovat na univerzitách. Na základě zákona oobnově úřednického stavu (Gesetz zur Wiederherstellung des Berufsbeamtentums) ze 7. dubna 1933 jsou propouštěni zklinik anemocnic spadajících pod Národní zdravotní pojišťovnu. Mnoho židovských lékařů plně integrovaných do německé společnosti je nuceno emigrovat, zejména do Spojených států aPalestiny.[43] Velká část německých lékařů přijímá tato opatření se zadostiučiněním, poněvadž jim přinášejí příležitost získat místa kolegů, kteří se museli svých funkcí vzdát.[44] Od září 1938 je židovským lékařům zakázáno léčit nežidovské pacienty apoužívat lékařský titul (Arzt). Od této chvíle už budou označováni pouze jako „pověření ošetřováním nemocných“ (Behandler).

1940–1941: koncentrační tábor vOsvětimi

Svypuknutím války roku 1939 mají nacističtí vedoucí představitelé velice vágní představu orozlišení práva zabíjet vrámci bojů apráva na vyhlazování těch, jimž hitlerovský režim upírá právo na existenci. Usmrcování nemocných trpících psychickými nemocemi vprůběhu Aktion T4[45], jež oficiálně začíná dnem vstupu německých jednotek do Polska, je první etapou spirály vyhlazování zrozhodnutí hitlerovského režimu. Po jejím přerušení vsrpnu 1941 následuje vyhlazování nemocných vězňů neschopných práce vkoncentračních táborech– obzvláště vOsvětimi, kde dostane kódové označení 14f13. Americký psychohistorik Robert Lifton pokládá toto „zvláštní zacházení“ 14f13 (označované též Sonderbehandlung 14f13) za klíč, který nám umožňuje spojit přímou lékařskou vraždu (eutanazii) smedikalizovaným vražděním vkoncentračních táborech (genocidou). Velká část personálu zapojeného do akce se tak „rekvalifikuje“ na realizaci programu vyhlazování židů se stejnou pseudomedicínskou frazeologií apodobnou logikou rozdělení úkolů, jež umožňuje specifikovat odpovědnost každého zprotagonistů. Tábor vOsvětimi, který se během celé své historie nepřestával postupně rozšiřovat, je pokládán za završení hrůzné hitlerovské ideologie na poli její vyhlazovací politiky.

Malé polské městečko

Historie tábora vOsvětimi začíná tři měsíce po vpádu do Polska, když všeobecné vedení SS 25. ledna 1940 rozhodne ozřízení koncentračního tábora (Konzentrationslager, KL nebo KZ) ve starých kasárnách polské armády, tvořených dvaadvaceti zchátralými ahmyzem zamořenými budovami, jižně od malého polského městečka Osvětim (za rakouského mocnářství zvaného Auschwitz). Podle instrukcí Reichsführera SS Heinricha Himmlera Richardu Glücksovi, šéfovi Inspekce koncentračních táborů, je třeba vytvořit zónu pro věznění Poláků zatčených vrámci masivní represivní politiky realizované nacistickou okupací. Výhodou místa je, že je situováno vblízkosti významného železničního uzlu, nemá však kvalitní infrastrukturu.[46] Potvrdí to několik inspekcí, ale 27. dubna 1940 Himmler přesto nařídí, aby tam byl vybudován koncentrační tábor.

Hodnostáři SS svěří tento úkol Rudolfu Hössovi, militantnímu nacistovi, který vstoupil do strany hned po jejím vzniku, avzornému esesmanovi, jenž zahájil svou kariéru vsystému koncentračních táborů[47] roku 1934 vDachau. Úřady vědí, že se svého úkolu zhostí svyužitím brutálních metod, které používal vDachau apotom vSachsenhausenu, kde velel strážím. Dne 4. května 1940 je oficiálně ustanoven velitelem azačínají práce na úpravách tábora. Ošestnáct dní později přijíždí na místo SS-Hauptscharführer Gerhard Palitzsch skontingentem třiceti německých vězňů podle obecného práva (jinak řečeno zločinců azlodějů[48]), kteří byli do té doby internováni vtáboře Sachsenhausen. Těchto třicet vězňů, kteří již měli skoncentračními tábory solidní zkušenost, je vrámci samosprávného systému pověřeno suplováním SS vjejich funkcích. Tito dobře živení muži mají právo rozhodovat oživotě asmrti deportovaných azavedou vtáboře kázeň, jakkoli si jsou dobře vědomi svého choulostivého postavení, které závisí na blahovůli SS. Lídrem těchto vězňů, který je pověřen velením nad nimi, je muž obzvlášť známý sadismem akrutostí: Bruno Brodniewicz. Je internován kvůli zločinům, jichž se od roku 1934 dopouštěl vtáboře Lichtenburg. Téhož dne přijede asi patnáct dalších esesáků, jejichž úkolem je posílit ostrahu tábora, mezi nimi dva zkušení důstojníci SS, kteří budou pověřeni jeho řízením: Josef Kramer aKarl Fritzsch– ti přišli ztáborů vMauthausenu aDachau.[49]

Budování tábora

Dne 14. června 1940, vden, kdy Němci vstupují do Paříže, přijíždí do Osvětimi první transport sedmi set dvaceti osmi polských politických vězňů zvězení vTarnowě. Napřed jsou ubytováni vbudovách tabákové manufaktury, včervenci 1940 jsou přeloženi do nedalekých baráků vojenských kasáren, do míst později označovaných jako „Auschwitz I“.[50] Většinou jde omladé vězně ve věku osmnácti adevatenácti let, kteří se chtěli přidat kpolské armádě ve Francii. Hned po příchodu jsou deportovaní přidělováni na práci při opravách ainstalacích baráků, neboť úřady SS požadují rychlé zřízení tábora. Práce na údržbě jsou realizovány sminimem nástrojů, vnepřerušovaném avyčerpávajícím tempu, vězni jsou biti ašikanováni. Celková úmrtnost je vysoká aod prvních měsíců silně roste.[51] Životní podmínky jsou natolik těžké, že deportovaní vprůměru přežijí jen tři až čtyři měsíce.[52] Esesáci pověření ostrahou se nesnaží snížit nemocnost aúmrtnost deportovaných do Osvětimi tím, že by zvýšili příděly potravin nebo zlepšili podmínky ubytování. Vedení tábora se nesnaží optimalizovat pracovní síly, protože ví, že může počítat spravidelným přísunem transportů nových deportovaných.

Lékaři SS přicházejí

Sotva byl tábor vOsvětimi založen, je jmenován Standortarzt (posádkový lékař nebo šéflékař tábora) SS-Hauptsturmführer[53] Max Popiersch, který bude mít na starosti lékařskou péči odeportované, ostráže pověřené ostrahou adohled nad všemi sanitárními ahygienickými zařízeními.[54] Jeho úkolem je především vypracování opatření kprevenci epidemií, poněvadž zodpovědná místa se obávají nakažení posádky SS tyfem, spálou adalšími infekčními chorobami, které kosí deportované. Jak zdůrazňuje ve své autobiografii Rudolf Höss, Standortarzt nepodléhá veliteli tábora, ale vedoucímu Amt DIII für Sanitätswesen und Lagerhygiene (oddělení III pro sanitární záležitosti ahygienu vtáborech)[55]. Jeho kanceláře jsou umístěny vpísárně nemocničního baráku pro vězně (Häftlingskrankenbau-Schreibstube) vAuschwitzu I. Disponuje týmem táborových lékařů SS (SS-Lagerärzte), jejichž úkolem není pečovat odeportované, ale spíše zabezpečovat administrativní funkce. Byrokracie zaujímá vOsvětimi oto významnější místo, že Inspekce koncentračních táborů (Inspektion der Konzentrationslager, IKL[56]), řízená SS-Gruppenführerem Richardem Glücksem (pověřeným sekcí „hygieny azdraví vtáborech“) aSS-Obergruppenführerem Ernstem Robertem Grawitzem, vedoucím lékařem SS apolicie (Leitender SS-Arzt), vyžaduje pravidelné informace očinnosti tzv. revírů[57] vrůzných táborech. Glücks aGrawitz vyžadují měsíční zprávy uvádějící nemocnost, úmrtnost deportovaných azdravotní stav personálu SS.[58] Úkolem zpráv je de facto zakrývat zločiny páchané vtáborech: úmrtí lékaři vysvětlují smyšlenými příčinami, nikdy nezmíní medikalizované vraždy injekcemi fenolu do srdce avplynových komorách.

Krankenbau tábora Auschwitz I

Od prvních týdnů existence tábora je vbloku 21 ošetřovna. Zprvu je označována jako Häftlingskrankenbau (HKB), později se bude nazývat Krankenbau (KB); vězni jí obecně neřeknou jinak než „revír“ (Revier). Stavba zahrnuje kancelář lékaře SS, zdravotnické středisko pro ambulantní péči, zubní ošetřovnu, čtyři nemocniční sály pro nemocné ajeden pro zaměstnance bloku.[59] Vedení HKB je svěřeno dvěma lékařům SS: Maxi Popierschovi[60] aRobertu Neumannovi[61], kteří mají kruce ošetřovatele SS. Jeden německý deportovaný, kriminální vězeň bez lékařského vzdělání, Hans Bock[62], je jmenován kápem, potom dozorcem HKB. Pro práci vHKB je vybráno také několik polských vězňů– správa ovšem dbá, aby nebyli vybráni lékaři anedošlo tak kprotežování intelektuálů, které SS obzvlášť fanaticky nenávidí. Přesto se do HKB dva lékaři dostanou: doktor Stefan Pizlo[63] (č. 333) adoktor Leon Glogowski (č. 1281). Pokud jde odoktora Eduarda Nowaka (č. 447), ten se na revír dostane, když předstírá, že je švec.[64]

Jak jsme viděli, hlavním účelem HKB bylo chránit personál SS před nebezpečím nákazy, která hrozí od deportovaných. Lékařská péče oně je tedy omezena na odhalování nakažlivých nemocí ana zcela nezbytnou péči.[65] HKB se nicméně rychle plní deportovanými, kteří tam přicházejí kvůli nezbytnému ošetření, ale také aby unikli týrání ašikaně, kterým jsou vystaveni. Navíc nedostatečné hygienické podmínky anedostatek potravy zhoršují sebemenší poranění kůže avězni trpí abscesy afurunkly. Vzimě 1940 přichází do HKB mnoho podvyživených, nedostatečně oblečených aobutých vězňů, kteří trpí pneumologickými neduhy, průjmy (Durchfall) aomrzlinami, jež občas přecházejí vgangrénu. Kobvázání úrazů, ran, infekcí aabscesů se používají role papíru. Chybějí léky, vitální prognóza deportovaných je nevalná (vězni trpící průjmy dostanou nanejvýš tabletku živočišného uhlí nebo Tannalbinu[66]).

Nulové zásobování léky je vsouladu spřáním Heinricha Himmlera, který vydal rozkaz nechat vážně nemocné deportované zemřít.[67] Deportovaní tak pohlížejí na Revier jako na hospic určený kumírání, aaby tam nemuseli, snaží se léčit sami, například konzumací spáleného chleba nebo dřevěného uhlí (proti průjmu) nebo přikládáním obkladů nasáklých močí či hašeným vápnem (léčba svrabu).[68] Vdůsledku pravidelného přísunu transportů svězni arostoucího počtu nemocných vězňů se lékařská správa tábora rozhodne Krankenbau zvětšit. Vříjnu 1940 je přidán další blok, kde je na půdě umístěn sklad léčiv asanitárních produktů avpodzemí márnice (Leichenhalle). Vlistopadu téhož roku dojde kdalšímu rozšíření připojením dvou nových bloků (bloky 28 a20), znichž jeden je určený pro deportované snakažlivými chorobami. Osvětimská nemocnice nakonec zabírá pět bloků (9, 19, 20, 21 a28).[69]

VHKB nemocní leží nazí na slamnících znečištěných exkrementy apáchnoucími výměšky aprakticky je nikdo neléčí, jak dosvědčuje Wladyslaw Fejkiel70,71. Několika dalším polským deportovaným lékařům– Marianu Dupontovi (č. 2186), Wladyslawu Deringovi (č. 1723), Tadeuszi Gasiorowskému (č.1396) aStanislawu Suliborskému (č. 2846)– se podaří být na HKB přijati jako ošetřovatelé (Pfleger), poněvadž nemohou dokázat, že mají lékařský titul. Přiberou potom pár polských kolegů, kteří se knim připojí. Společně se snaží pomáhat svým hospitalizovaným krajanům, ale jejich manévrovací prostor je stále mimořádně omezený, neboť němečtí kriminálníci, kteří jsou dosazeni na ty nejdůležitější posty, je nenávidí. Vareálu HKB zavedou ovzduší teroru, aby si udrželi svá místa.

Kontrola revírů ošetřovateli SS

Kontrolu revírů zajišťují hlavně Sanitätsdienstgrade– SDG [72](ošetřovatelé[73]). Důležitou roli hrají ti, kteří oficiálně patří koddělení V, mají pomáhat lékařům při řízení Reviere vAuschwitzu IaII. Prakticky nikdo znich nevykonával před vstupem do SS povolání, které by nějak souviselo smedicínou. Například Herbert Scherpe byl řezníkem, zatímco Emil Hantl byl zemědělským dělníkem apotom tkalcem. Prošli pouze několikatýdenním paramedicínským školením vOranienburgu.

Josef Klehr[74], současně morfinista aalkoholik75, bývalý pomocný ošetřovatel Léčebného institutu vhornoslezském Leubusu (dnes Lubiaž), získá vOsvětimi tak významné místo, že se mu oněm ani nesnilo: má kolosální moc nad životy asmrtí vězňů. Vareálu bloku 20 si tak vybíjí svou frustraci, že není lékař. Vyžaduje, aby ho nazývali profesorem. Když mu jednoho dne oznámili, že na revíru nebude žádný lékař SS, tak prý odpověděl: „Dnes jsem lékařem já, ukažte mi registr nemocných (Krankenmeldungen).“[76]

Josef Klehr se chová kpersonálu HKB jako opravdový tyran, jak dosvědčuje polský politický vězeň Tadeusz Paczula vprocesu ve Frankfurtu: „Pro začátek musel některý vězeň okamžitě vycídit motorku, na které pokaždé přijížděl. Potom šel rovnou do lékařského pokoje, dal si některým vězněm stáhnout boty aumýt nohy. Mezitím mu jiný vězeň musel ostříhat nehty. Seděl pak uprostřed místnosti, kouřil dýmku, nohy vhrnci; někdy kolem něho skákalo až osm vězňů, kteří mu museli odečítat zočí sebemenší přání (…). Ale takhle se choval, jen když tam nebyl táborový lékař.“[77] Intenzivně si užíval svou moc apocit beztrestnosti, jak později sám vysvětlí během svého procesu: „Zapůsobil jsem vždy natolik, že obecně jsem ani nepotřeboval někoho bít.“[78] To je lež, jak dosvědčil Lazar Moscovici[79]: „To monstrum vždy procházelo sály sprutem vruce abilo vpravo vlevo nemocné, ošetřovatele ivězněné lékaře.“[80]

Tresty apopravy za přítomnosti lékaře

Tělesné tresty zaujímají vOsvětimi významné místo, stejně jako ve většině koncentračních táborů. Každý prohřešek proti pravidlům, úmyslný ináhodný, vede nezvratně kvýprasku vykonanému na místě prohřešku příslušníky SS nebo prominenty[81]. Rány ašpatné zacházení mohou přivodit smrt. Bývá běžné, že při apelu jsou vyvoláni ti, kteří se dopustili nějakého přestupku, apřed očima spoluvězňů zmrskáni na ktomu určeném stole, na nějž jsou položeni se znehybněnýma nohama. Počet ran bičem nebo pendrekem se odvíjí od provinění vězně. Cílem je zastrašit ostatní.

Podle oběžníku Hlavního správního ahospodářského úřadu SS (SS-WVHA) azejména od roku 1944 musí být utělesných trestů přítomen lékař, který svým podpisem potvrdí, že každý vězeň, který má být zbit, je vdobrém zdravotním stavu.[82] Poslechněme si svědectví Lazara Moscoviciho: „Ti, kteří měli dostat pětadvacet ran, byli předvedeni před německého lékaře aten měl posoudit, zda provinilec je fyzicky schopen bití snést.“[83] Lékař SS je rovněž přítomen upoprav vězňů, které se konají před Todeswand (zeď smrti) bloku 11. Tak například při masakru spáchaném 11. listopadu 194184, vden polského státního svátku, SS-Hauptscharführerem Gerhardem Palitzschem byl přítomen lékař SS, aby se přesvědčil, že popravy proběhly správně.[85]

Vyhlazování vyčerpáním aneb Umění zakrývat zločiny

Lékaři SS se aktivně podílejí na lživé politice, jejímž cílem je zakrýt příčiny nesčetných úmrtí, knimž vdůsledku politiky teroru vtáboře Osvětim každodenně dochází. Každý den je zabito apak vymazáno ztáborových kartoték několik desítek vězňů. Ale příčiny smrti uváděné lékaři SS jsou nepravdivé: Kachexie bei Darmkatarrh (kachexie vdůsledku zánětu tenkého střeva), Schwäche des Herzmuskels (slabost srdečního svalu) nebo Schwaches Herz und Fleckfieber (srdeční slabost atyfus), Urämie (uremie).

Zfalšované dokumenty

Jejich zprávy (ärztliche Berichte) jsou vyplněny podrobnými, ale fiktivními popisy, kde se obecně upřesňuje, že vězeň přijel do Osvětimi ve špatném zdravotním stavu anemohl přežít navzdory poskytované péči apravidelně podávaným lékům.[86] Například vkartotéce revíru se můžeme dočíst, že francouzští političtí vězni Lucien Schaefer (zemřel 30. září 1942), Georges Collin (26. srpna 1942) aAlbert Beaucousin (10. října 1942) zemřeli všichni tři na „oboustranný zápal plic“ (beidseitige Lungenentzündung).

Aby tato politika falšování působila uvěřitelně[87], lékařiSS požadují, aby deportovaní lékaři vytvářeli pro každého nemocného fiktivní zdravotní dokumentaci, perfektně aktualizovanou tak, aby bylo možno „potom světu černé na bílém dokázat, že pokud někdo zemřel, pak proto, že byl slabý, ane proto, že byl týrán“.[88] Stále vrámci tohoto gigantického spiknutí bylo na deportovaných lékařích starajících se ocikánský tábor vroce 1943 požadováno, aby podepsali dokument, podle něhož vtáboře E řádí vážné epidemie: tyfus, spála atd. Za tím stála snaha omožnost pozdějšího zdůvodnění smrti tisíců vězněných cikánů. Když se jeden zdeportovaných lékařů odváží ohradit, lékař SS mu ironicky navrhne, aby šel za deportovanými cikány do jejich „nového bydliště“, jinak řečeno do plynových komor.[89] Alter Szmul Fajnzylberg (Stanislas Feinsilber), člen Sonderkommanda[90], připomíná, že vedení tábora po zplynování cikánů po deportovaných lékařích opět žádalo, aby sepsali osvědčení, podle něhož trpěli infekčními chorobami. „Když lékaři odmítli taková osvědčení neodpovídající pravdě podepsat, poslali je do trestného komanda apotom odvezli zBrzezinky pryč.“[91] Stejně tak lékaři SS sepisovali osvědčení, že příděly potravin jsou dostatečné.

Na tuto lživou logiku uplatňovanou nacistickými úřady upozorňoval bývalý polský politický vězeň Jan Olbrycht, který vroce 1946 studoval dokumenty vypracované sekretariáty osvětimských nemocnic: „Kdyby nebyl nacismus poražen, vnější pozorovatel, který by studoval historii nemocí, jimiž trpěli vězni vOsvětimi, adokumentaci týkající se jejich léčení, by mohl dojít kzávěru, že zhlediska sanitárních ahygienických podmínek ataké péče, jíž se jim dostávalo, byl tábor Osvětim přímo příkladný aže péče onemocné se opírala onejpokrokovější léčebné metody. Dokumenty vypracované po smrti každého zaevidovaného vězně mohou sloužit jako příklady zfalšované dokumentace abýt pro mladé badatele upozorněním, aby kanalýze těchto dokumentů přistupovali kriticky azávěry znich přijímali sco největší opatrností.“[92] Připomeňme, že židovským deportovaným poslaným do plynových komor hned po příjezdu se „dobrodiní“ individuálních úmrtních listů nedostalo nikdy.

Výstavba továren spojených stáborem

Vzáří 1940 do Osvětimi přijede Oswald Po93* odpovědný za hospodářskou sekci SS ahned si uvědomí mimořádný ekonomický potenciál, jaký tábor představuje. Tento pragmatický průkopník vykořisťování deportovaných povzbuzuje četné podniky, aby se usadily vblízkosti tábora avyužívaly pracovní sílu, kterou ukrývá akterá je zcela evidentně nejlevnější vcelém německém hospodářství. První společností, která se zde usadí, je DAW (Die Deutschen Ausrüstungswerke), která patří SS avěnuje se truhlářským aželezářským pracím ametalurgii. Napodobí ji další podniky, například DEST (DieDeutschen Erd- und Steinwerke), německý podnik zpracovávající písek aštěrk. Do vykořisťování vězňů osvětimského komplexu[94] se nakonec zapojí třicet čtyři podniků, mj. Siemens, AEG Telefunken, Bayer nebo Krupp.[95]

Pracovní tábor pro sovětské zajatce