květy

slunce

copyright © 2017 by rupi kaur

all rights reserved.

všechna práva vyhrazena.

žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

translation © petr teichmann, 2019

obálka © dobrovský s.r.o., 2019

© dobrovský s.r.o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

isbn 978-80-7642-244-5 (ePub)

isbn 978-80-7642-245-2 (mobi)

květy

slunce

rupi kaur

mým stvořitelům

kamaljit kaur a suchetu singhovi

jsem. díky vám.

doufám že se na nás díváte

a říkáte si

že stálo za to se pro nás obětovat

mým úžasným sestrám a bratrovi

prabheed kaur

kirandeep kaur

saahebu singhovi

jsme v tom spolu

díky vám vím co je láska

včely si přiletěly pro med

květy se před nimi

s chichotáním

obnažily

slunce se usmálo

– druhé zrození

vadnutí

v den kdy zemřela láska

puklo mi srdce v těle

celou noc jsem tě zaklínala

aby ses vrátil

vzala jsem z vázy poslední kytici

kterou jsi mi daroval

otrhala jsem vadnoucí květy

a snědla je

jeden

po

druhém

ucpala jsem ručníkem všechny mezery pode dveřmi

jdi pryč řekla jsem vzduchu

k ničemu tě nepotřebuju

zatáhla jsem všechny závěsy v domě

zůstaň kde jsi řekla jsem světlu

sem už nikdo nepřijde

a nikdo neodejde

– hřbitov

odešel jsi

ale pořád tě chci

i když si zasloužím někoho

kdo by byl ochoten zůstat

celé dny jsem proležela v posteli zesláblá tvou ztrátou

pláču a zkouším tě přivolat zpátky

už nemám žádné slzy

a ty pořád nikde

štípu se do břicha až do krve

nepočítám

kolikrát se slunce vystřídalo s měsícem

a naopak

stal se ze mě duch

zmítají mnou

desítky myšlenek naráz

které si vzájemně protiřečí

určitě už jsi na cestě zpátky

možná je to tak lepší že tu nejsi

nic mi nechybí

ne

jsem naštvaná

ano

nenávidím tě

možná

nemůžu se ani hnout

ale to přejde

odpouštím ti

a vytrhala bych si všechny vlasy

jen kdyby to pomohlo umlčet mou mysl

včera

ti déšť klouzal po těle jako moje dlaně

sama jsem roztrhala oblaka

abych mu to usnadnila

– žárlivost

abych usnula

musím si představovat

jak vedle mě ležíš

tiskneš se ke mně zezadu

v dokonalém souladu

dokud neuslyším tvůj dech

musím šeptat tvoje jméno

dokud neodpovíš a 

nezačneš se mnou mluvit

dokud se má mysl neunaví

a nenechá mě usnout

– představy

spíš než to

co jsme spolu prožili

mě drtí

co jsme ještě mohli prožít

stále jsou vidět naše bezpečnostní helmy

na místě kde jsme je zanechali

stožáry netuší co by vlastně měly hlídat

buldozery vyhlížejí náš návrat

dřevěné desky natěsnané v krabicích

zoufale touží být někam přibité

ale nikdo nepřichází

aby jim řekl že je po všem

časem

cihly unaví čekání a rozpadnou se

jeřáby svěsí v zármutku své šíje

lopaty zreziví

myslíš že tu porostou květiny

až ty i já budeme někde jinde

budovat něco jiného

s někým jiným

– staveniště naší budoucnosti

miluji chvíle brzy nad ránem

kdy se probouzím ještě napůl ve snu

a slyším kolibříky

dovádět s květinami

slyším květiny jak se chichotají

a včely jak žárlí

když se otočím abych tě probudila

je to tu zase

nemohu se nadechnout

vzlykám

znovu otřesená

když si uvědomím

že tu nejsi

– první rána bez tebe

kolibříci mi říkají

že sis změnil účes

mně to nezajímá odpovídám

a bedlivě naslouchám

aby mi neunikl jediný detail

– hlad

závidím větru

který tě odvál

mohla bych být vším

na co si jen vzpomenu

ale chtěla jsem být jeho

mockrát jsem zkusila odejít ale

vždy to bylo o jeden výdech

který jsem ti chtěla vrátit

možná proto jsem ti dovolila

abys mě sedřel z kůže

bylo to lepší než nic

nechat tě

ať se mě dotýkáš

cítit tvé ruce všude po těle

i když tomu chyběla něha

smířila bych se s tím žes mě využil

ale nikdy se nesmířím s tím žes mě opustil

vím že jsem vsadila na špatného koně

ale i tak ta jízda stála za to

– závislost

střídáš ženy

jako prošlapané boty

milovala jsme tě

ale vytratil ses jako vzduch

dřív než jsem se stačila nadechnout

– příliš brzy

jak vypadá láska

jak vypadá láska ptá se terapeutka

týden po našem rozchodu

ajá nějak nevím co na to říct

kromě toho že jsem si lásku

spojovala dlouho stebou

vtu chvíli mi to došlo

ajá pochopila jak jsem byla naivní

spojovat si něco tak nádherného sosobou

jako by někdo zlidí

mohl obsáhnout všechnu lásku světa

jako by cit rozechvívající sedm miliard bytostí

mohl mít podobu středně vysokého kluka

se snědou kůží co nosí velikost M

asnídá pizzu zledničky

jak vypadá láska zopakuje otázku terapeutka

apřetrhne tak nit mých myšlenek

vtu chvíli mám chuť se zvednout

avypochodovat ze dveří

ale protože jsem si draze zaplatila celou hodinu

radši na ni upřu pronikavý pohled

jako bych ji chtěla probodnout

rty semknuté do tenké přísné linky

připravená spustit

podívám se jí zpříma do očí

ahledám její slabá místa

ukrytá tam někde uvnitř

dám si vlasy za uši

jako by vyžadovalo fyzickou přípravu

začít filozofovat nebo spíš lamentovat

na téma jak vypadá láska

no začnu

už si nemyslím že je to on

kdyby to byl on

byl by tu teď se mnou nebo ne

kdyby mě miloval

seděl by teď naproti mně on

kdyby on byl láska bylo by to jednoduché

už si nemyslím že je to on zopakuji

anejspíš ani nikdy nebyl

řekla bych že jsem chtěla najít něco

většího než já

zažít to naplno

akdyž jsem uviděla jeho

aměla jsme pocit že mi to může dát

udělala jsem všechno pro to

aby mě měl rád

vzdala jsem se mu

aon jen bral abral

ajá mu to trpěla

protože mi tvrdil že jsem jedinečná

až mě přesvědčil že má oči jen pro mě

že jenom mě touží hladit

atisknout se ke mně

úplně mě vysál

ajak se teď cítíš

přeruší mě terapeutka

no já na to

dá se říct že úplně pod psa

možná na to jdeme špatně

když myslíme že na nás láska čeká tam někde venku

když očekáváme že se sní srazíme

při vystupování zvýtahu

nebo si knám přisedne někde vkavárně

vynoří se vuličce knihkupectví

vzdušné zámky které se zhroutí