Pak ses

objevila  ty

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zora Fráterová, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3131-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-3132-9 (mobi)

HELEN PARIS

Pak ses

objevila  ty

přeložila Zora Fráterová

Pro mého otce

Chybíš mi

„Každý tě vidí takového, jakým se zdáš být.

Jen málo z nich cítí, kdo jsi doopravdy.“

Niccolò Machiavelli

1

Annabella

Lynnwood Falls

Zmyšlenek Annabellu vytrhl hluk. Byla celá zmatená už od chvíle, kdy si ráno přečetla ten e-mail– jindy přece tak nepozorná nebyla! Normálně by ihned zareagovala aotevřela dveře, jenže strach ji úplně ochromil.

„Paní Albrightová, počkejte, pomůžu vám!“ Annabella sáhla po pleteném kabátku anatáhla si ho. Spěchala za starou paní, která zahalená ve svém fialovém vatovém kabátě balancovala spapírovou krabicí plnou dýňových koláčků, aotevřela skleněné dveře.

Na tvářích ucítila mrazivý chlad aměla pocit, jako by jí její kočka Happy Lee zaryla drápky do obličeje. Zachvěla se, ovinula si tenký kabátek pevněji kolem ramen apokračovala za svou zákaznicí, aby jí pomohla otevřít dveře uauta. „Krásné odpoledne ahezky se spřítelkyněmi ukávy pobavte!“ Dveře starého dodge při zavírání zaskřípěly.

Otočila se avšimla si, že včerveně svítícím nápisu Kavárna uAnnabelly je zřejmě rozbitá žárovka upísmene „V“. Už ve tři hodiny odpoledne byla dost tma na to, aby to postřehla. Dnes byl opravdu hodně temný den.

Lynnwood Falls se utápělo vmlze, již nedokázal odfouknout ani ledový vítr, který si tak snadno našel cestu mezi oky jejího pleteného kabátku.

Jediná pěkná věc na té zimě byla námraza, která na oknech kavárny vykreslila krásné květy. Hřejivé světlo domova uvnitř bylo vtakovém počasí nějak útulnější.

Annabella okrok ustoupila, aby se ještě jednou mohla podívat na fasádu domu, aplnou silou do něčeho narazila. Přesněji řečeno: do někoho.

Somluvou se otočila, zaklonila hlavu – avtu chvíli hleděla do páru očí šedých jako listopadový den vMaine. Jako by jí tělem projel blesk. Will McGinty!

Ihned se dostavily nespočetné dojmy aútržky vzpomínek, srdce se jí divoce rozbušilo. Po fyzické stránce se necítila ohrožená– byť byl velký atmavovlasý, měl tmavé oblečení amalou jizvu nad levým obočím. Jeho pohled působil sebevědomě, aprávě to ji zvláštním způsobem rozčílilo. Vzkypěl vní nezvladatelný vztek anakrátko přitom dokonce zapomněla na chlad.

„Promiň,“ zamumlal akřečovitě se pokoušel neupustit papírovou krabici, ve které měl pravděpodobně nákup ze supermarketu patřícího Doris.

Tvá omluva přichází poněkud pozdě, měla chuť odpovědět, ale ovládla se. Bylo by to hloupé. Koneckonců se právě omlouval za srážku. Akdyby jí tehdy řekl, že ho to mrzí, také by jí to dnes už nijak nepomohlo.

„Byla to moje chyba. Odpusť,“ pronesla upjatě. Demonstrativně se kněmu zase otočila zády. Zvládla dokonce iignorovat roztomilého zlatého retrívra, který jí očichával nohu, přestože jí to při pohledu na jeho důvěřivé hnědé oči aměkoučkou zlatě zbarvenou srst přišlo zatěžko. Zjevně ale patřil Willovi aonaopravdu neměla nejmenší chuť strávit sním víc času, než je nutné. Den byl doposud špatný až dost.

Krátce měla dojem, že Will chtěl ještě něco říct, ale zřejmě pochopil askrátkým „Nic se nestalo“ spěchal dál.

Přesně. Nic se nestalo. Možná že právě to byl ten problém, proběhlo jí hlavou dřív, než myšlenku dokázala zaplašit. Právě chtěla otevřít dveře, když ji zadrželo volání.

„Annabello! Počkej!“ Ostrým krokem kní spěchala Hilary Higginsová, starostova pravá ruka. Vkrátkých odstupech vyrážela obláčky dechu ajejí natupírované blond vlasy jí poskakovaly na hlavě. Měla na sobě teplé vysoké boty azimní kabát, který jí vtom okamžiku Annabella hodně záviděla.

Zimomřivě si objala hrudník pažemi avyčítala si, že si neoblékla teplou bundu. Chlad se vplné síle znovu přihlásil. „Co pro tebe můžu udělat, Hilary?“

„Mysleli jsme si, že bychom do prosincového vydání obecních novin mohli na titulní stránku dát tentokrát tvoji kavárnu.“ Zalapala po dechu. „Obvykle ji míváš tak hezky vyzdobenou. Máš ohromný smysl pro stylovou dekoraci.“

„Děkuju za kompliment,“ odvětila Annabella, přestože nepřeslechla skrytou výčitku. „Obvykle“ se zdobilo vsobotu po díkůvzdání. Ato právě uplynulo. Vokolních obchodech, jako byly Lynnwoodské potraviny adelikatesy Doris, už blikala vánoční výzdoba ve všech barvách, také radnice byla svátečně vyzdobena svítícími hvězdami; keře před radnicí zářily barevnými lampičkami. Annabella se spokojila pouze sčerveno-bílým řetězem světýlek, který se hodil kbarevnému ladění kavárny. Bezhlesně si povzdechla. „Ještě jsem se ktomu nedostala…“

VHilaryině tváři se objevil soucitný výraz. „Já vím, že letos asi nemáš vánoční náladu, ale…“ Pohladila ji po paži. „Tvá matka mi taky chybí.“ Hilary byla matčina blízká přítelkyně.

Annabella zamrkala, měla potíž se nadechnout. Překvapivá smrt její matky před čtvrtrokem, kterou způsobilo aneuryzma, ji bude pravděpodobně bolet už navždy. „Děkuju,“ zašeptala. Chlad se jí nyní šířil iuvnitř těla. Annabella se rozhodně narovnala. „Nepůjdeš dál?“

Zdálo se, že si Hilary teprve teď všimla, jak jí drkotají zuby. „Samozřejmě, miláčku, jsem tak nevšímavá, vždyť máš na sobě jen tenký kabátek. Rovnou můžu pro starostu obstarat něco dobrého ke kávě.“

Hilary si nechala zabalit dva kousky éclairu sčokoládovou polevou adva donuty spestrobarevným sypáním aještě jednou se na Annabellu významně podívala. „Fotograf by přišel koncem týdne. Stihneš tu výzdobu? Potřebuješ pomoct?“

Krátce měla pokušení vyprávět Hilary otom e-mailu, pak se ale donutila kúsměvu. „Ne, to zvládnu, bez problémů. Na další večery nemám nic vplánu. Tak se pustím do zdobení.“

Vdalší přestávce, když měla trochu času, přinesla alespoň postavičku vánočního skřítka apostavila ho na skleněný pult. Malý pomocník Santa Clause, asi třicet centimetrů vysoká štíhlá postavička svelkýma modrýma očima, špičatou červenou čepičkou, včerveném oblečku sbílým špičatým límcem aohebnými končetinami se stala tradicí, která nesměla chybět vžádné domácnosti– hlavně vté sdětmi. Skřítek pozoroval vpředvánoční době během dne dobré ašpatné skutky avnoci vše nahlašoval Santa Clausovi, aby věděl, jestli děti mají oVánocích dostat dárky. Ráno se skřítek vždy vrátil, proto se každý den dával na jiné místo. Žádnému jinému obyvateli Lynnwood Falls zřejmě nedostatek vánočních dekorací nijak nevadil; nadcházející dvě hodiny byl velmi rušný provoz.

Annabella svou kavárnu nade vše milovala, přesto byla ráda, když odešel poslední host azaskočila kní přítelkyně Kylie. Správně se vlastně jmenovala Ketura– ale jmenovat se jako druhá žena Abraháma, která byla zapuzena, aby syn Izák nepřišel odědictví, se Kylie vůbec nelíbilo. Už jako dítě se přejmenovala podle tehdejšího idolu populární hudby Kylie Minogue. Hudební vkus mezitím různě měnila, ale jméno „Kylie“ zůstalo. Jediná osoba, která trvala na jejím pravém křestním jméně, byla silně věřící matka Perpetua Cummingsová.

Na Annabelliných tvářích přistály dva ledové polibky, pak Kylie vyklouzla zkabátu, čepice arukavic ausadila se na barové stoličce uskleněného pultu.

Annabella nechala opatrně protékat horkou vodu sítkem naplněným čajovými lístky. Do nosu jí stoupla vůně zimní čajové směsi značky Roibos– voněla vanilkou, skořicí, hřebíčkem apomerančovými květy.

„Ach, to hezky voní,“ okomentovala Kylie aprohrábla si krátké, ježaté, na černo obarvené vlasy snakřivo zastřiženou ofinkou. Ušní lalůčky měla poseté nesčetnými náušnicemi– už od mládí to bylo znamení její revolty vůči konzervativní matce. Tváře měla ještě zarudlé chladem zvenku. „Tvůj čaj je prostě nejlepší, nevím, jak to děláš!“

„Sláskou!“ Annabella na ni zamrkala. „Ale vážně: Nikdy jsem nechápala, jak někdo prostě jen může vložit čajový sáček do horké vody. Čaj je koneckonců nálev– žádný nápoj typu strč do toho sáček,“ odvětila suše. „Chuť se pak nemůže vůbec rozvinout.“

Kylie se smála. „Tak jsem na to nikdy nepohlížela, ale máš pravdu.“ Ze stříbrné cukřenky, kterou jí Annabella přistrčila přes pult, si vzala dva kousky cukru ahodila je do prázdné sklenice na čaj.

„Musí se ještě pět minut louhovat, hned to bude.“ Annabella naskládala na talířek pestrobarevné pečivo, hezky ho podle barev uspořádala apřidala kněmu jeden zbylý donut srůžovou cukrovou polevou, který nakrájela na kousky. Vypnula osvětlení pultu akavárny nad sezením, takže prostor ozařovaly pouze červeno-bílé žárovičky ve vysokých oknech atlumené světlo zpoza pultu. Běžně sice nedbala na to, aby zavírala přesně načas, ale dnes si chtěla vklidu promluvit spřítelkyní.

Než se dostala kvěci, která jí ležela na srdci ze všeho nejvíc, zeptala se Kylie: „No tak vyprávěj. Jaké bylo díkůvzdání utety?“

„No, to víš, teta Ruth je dobrá duše. Máma má uní na stole vlastní pamětní místo.“ Annabella polkla. „Apřesto se všichni snažili být veselí. Maminka by to tak chtěla.“ Narovnala si záda. Nebylo to lehké. Ale nějak to přestála.

„Ajak to proběhlo stvým bývalým?“ dotírala Kylie.

„SPhilem si pořád skvěle rozumíme.“

„Vlastně myslím spíš tu jeho novou. Byla tam taky, že ano?“

Annabella ohrnula rty. „Myslím, že mě nenávidí. Měla jsem několikrát pocit, že mi ten krocan uvízne vkrku aspadnu ze židle, protože mě probodávala očima vždy, když se mnou Phil žertoval. Je děsně žárlivá, ale jinak je snad hodná. Vopačném případě by mi Phila bylo líto.“

Kylie odfoukla křivě střiženou ofinu. „Zní to, jako že už jsi zažila hezčí oslavu díkůvzdání!“

„Ale jo, šlo to. Sbratrancem Chesterem je pokaždé legrace. Moc jsem od toho stejně nečekala.“ Ačkoliv Annabella měla vúmyslu, aby to vyznělo pozitivně, přece jen to zní vylétlo. „Vlastně mi dělalo potíže najít něco, za co bych mohla děkovat. Teď právě se mi vůbec nic nedaří.“

Tradiční poděkování všech zúčastněných ustolu ke konci večeře jí tentokrát přišlo zatěžko.

„Co jsi tedy řekla?“

Annabella se pousmála. „Že jsem vděčná za to, že žiju vLynnwood Falls, kde mě všichni podporují. Aže mám stejně jako předtím úžasnou rodinu askvělé přátele, kteří mi neustále pomáhají. Za to jsem mohla skutečně zcelého srdce poděkovat.“

Kylie jí přes pult poslala polibek. „Všechno se zase vrátí. Kromě toho jsi to ty, která všem pomáhá– teď je načase, abychom pro tebe něco udělali taky my.“

„Děkuju! Ale teď mi řekni, jaké to bylo uvás!“

Kylie mávla rukou. „Znáš přece moji matku. Od modlení mám křeče vrukou. Jinak to bylo dobré. Bylo tam veškeré příbuzenstvo, to bylo fajn. Líbilo se to ibratrovi Mattymu. Ale zpět ktobě: Vté zprávě jsi zněla nějak rozrušeně. Nešlo přece odíkůvzdání sbývalým?“

„Ne! Dostala jsem e-mail. Jak víš, starý majitel tohoto domu, pan Dunne, nedávno zemřel.“ Annabella si položila ruce na tváře ašpičkami prstů si mnula oči. „Teď má dům nové majitele. Ati mi nechtějí prodloužit nájemní smlouvu na kavárnu.“

Kylie vykulila oči. „Jak to myslíš? Můžou to tak jednoduše odmítnout?“

„Ve smlouvě byla uvedena moje matka. Byla spolumajitelkou. Tenkrát to tak prostě vyplynulo, protože byla sbývalým majitelem zadobře. Asmlouvu jsme bohužel hned po… její smrti nepřevedli na mě. Já… Vůbec jsem na to nepomyslela.“ Zase se zdálo, že ji přemůže zoufalství.

Kylie soucitně položila ruku na její. „To si přece nemůžou jen tak dovolit!“

„Zdá se, že ano! Přitom jsem všechno na vlastní náklady zrenovovala. Je to tu víceméně jako nové!“ Rukou se rozmáchla do prostoru. Zbývalého ošuntělého coffee-shopu skutečně vykouzlila hezkou kavárnu: ve francouzském stylu, se kterým se seznámila na studiích vPaříži. Černo-bílá dlažba se ivzimním ušmudlaném počasí leskla jako nová, nově omítnuté stěny zářily– jedna vmalinově červené barvě, ostatní bílé; jiskřila istěna uoken. Veškeré zařízení bylo nové nebo kompletně zrenovované; skleněný pult anaproti němu kovové stolky ažidle, na kterých se vesele vyjímaly zářivě červené polštářky. Vše působilo dokonale čistým dojmem. Pomyšlení, že se bude muset najednou vzdát všeho, co stakovou snahou vybudovala, jí rvalo srdce. Protože měla co dělat, aby se ovládla, otočila se ke konvici sčajem aodstranila sítko.

Kylie seskočila zbarové stoličky aběžela kmalinově červené stěně. Tady Annabella pověsila tužkou kreslené obrázky: Eiffelovu věž, Notre-Dame soběma věžemi, bezdomovce ležícího na lavičce uSeiny, Moulin Rouge ataké Sacré Coeur. Jaké to byly bezstarostné časy! Annabella si nevšímala tlaku vžaludku analila čaj do připravených sklenic. Místností se rozlila aromatická vůně.

„Nechceš do toho kapku rumu? Asi bych teď nějaký snesla.“

Kylie přikývla. „Ráda!“

Když se Annabella sláhví rumu zmístní palírny vrátila ze svého bytu, který byl odvě poschodí výš než kavárna, její přítelkyně si přemýšlivě třela bradu.

„Možná že ztoho chtějí jen vytlouct zvýšení nájemného.“

„Stěmi dluhy za pohřeb si teď víc nemůžu dovolit!“

„Nerada se opakuju, ale proč nezkusíš prodat další obrázky? Ráda je vezmu do galerie. Mohly bychom za ně dostat podstatně víc, než jsou tvoje směšné ceny.“

„Já nevím…“ Annabella foukala do šálku, horká pára jí přejela po tvářích.

„Hope se mě nedávno ptala, jestli mám ještě nějaké obrázky. Byla tvou malbou Chiefa úplně unešená.“

„Snad jsi jí neřekla, že pes, kterého jsem namalovala, patří Ryanovi?“ přerušila ji zděšeně Annabella. Zvěrolékařka se teprve nedávno znovu dala dohromady se svým přítelem aoba společně provozovali místní veterinární ordinaci.

„Samozřejmě jsem nic neřekla! Dělala jsem překvapenou, jak je Chiefovi podobný, aani to nebyla lež. Ten obraz se ti moc povedl.“ Úsměv měl mít uklidňující účinek.

„Snad si ničeho nevšimne, ale je mi to stejně trapné…“ Annabella si stydlivě dala ruce před obličej.

„To ti přece nemusí být trapné. Ryan se ti líbí. Líbí se každému, je zatraceně pohledný. Dřív jsem do něj taky byla zabouchnutá.“

„Zpočátku jsem ale nebyla kHope moc příjemná, když se tu najednou zase objevila. Okamžitě… jsem cítila, že mi ujíždí vlak, apřitom je tak bezvadná. Kromě toho má na něj nárok zminulosti. Oba se ksobě úžasně hodí. Bylo prostě jen překvapivé, že se tu objevila.“ Nejraději by se za to studem propadla.

„Ach, to ti Hope vyčítat nebude, taková není. Přece jste si dobře rozuměly, když ti sRyanem pomáhali vyklidit matčin byt.“

„To ano. Je vážně dobrá, mám ji ráda. Ale až zjistí, že ten obraz…“

„No, té pozoruhodné podobnosti sChiefem by si všiml islepý. Akdyž se někdo dozví, že maluješ– tvůj pseudonym Bellamy Karms není tvému jménu Annabella Marks tak vzdálený. Pokud jsi chtěla zůstat anonymní, měla jsi otom nejspíš přemýšlet dřív anezvolit si jen přesmyčku příjmení.“

„Máš pravdu, to bylo hloupé.“ Spovzdechem si opět zakryla obličej dlaněmi.

„Proč se chceš vůbec skrývat? Není to přece nic, za co by ses musela stydět. Vždyť kdyby lidé věděli, že ty obrazy maluješ ty, kupovali by je tím spíš a…“

„Přesně to bych nechtěla. Mají si je kupovat, protože se jim líbí, ane proto, že by mě chtěli podpořit, ještě snad zlítosti.“

„Tedy podle mě jsou tvoje obrazy znamenité. Ato není zlítosti, jsem odbornice, nezapomeň na to! Nepokoušej se pochybovat omých schopnostech, nebo se naštvu!“ Kylie si položila ruce vbok. „Myslíš si snad, že tě obyvateléLynnwood Falls podporovali po smrti tvé matky čistě ze soucitu? Samozřejmě je zde běžné, že si lidé pomáhají, proto žijeme na venkově. Paní Bloombergové taky dělá dobře, když se dostane ven aněkdo ji může potřebovat. Od té doby, co ti pomáhá při pečení, úplně rozkvetla. Stejné je to upaní Moffattové, která tak vášnivě ráda vaří. Nemoc jejího muže určitě spolyká obrovské částky. Ikdyž má ještě peníze zodškodnění od Obligon Chemicals, přijde jí trochu kapesného jistě vhod. Navíc je to typ, který stále potřebuje nějakou činnost. Vím, že tě komplimenty přivádějí do rozpaků, ale poskytuješ lidem uznání! Děláš jim dobře. Pomáhají ti apřitom sami něco získávají.“ Kylie si do čaje nalila velkou dávku rumu. „Teď ho taky potřebuju!“

„Ach, děkuju! Asi máš pravdu vtom, že jim to taky dělá dobře,“ připustila Annabella.

„Tak vidíš! Potřebuješ trochu vzpruhy! Zorganizovala bych pro tebe hezkou výstavu. Bylo by mi opravdu ctí. Lidé zLynnwood Falls prasknou pýchou, když se dozvědí, jaký talent tu mezi sebou mají. Kavárně to neuškodí. Avydělala bys nějaké peníze, které bys užila, kdybys skutečně musela platit větší nájem.“

Annabella si povzdechla. „Budu otom přemýšlet.“ Dobře se přitom ale necítila. Bylo to podobné, jako kdyby se musela svléknout.

Kyliin pohled jí říkal, že to ještě není vše, co jí přítelkyně chtěla říct. Ahned už následovalo: „Vzhledem kté nájemní smlouvě opravdu potřebuješ právní pomoc! Vím, že až uslyšíš můj návrh, hned se rozčílíš, ale proč se nezeptáš…“

„SWillem McGintym na mě nechoď,“ přerušila ji Annabella ostře.

„Nemyslíš si, že reaguješ trochu přehnaně, jakmile slyšíš jeho jméno?“

„Apodle tebe je vpořádku, co mi udělal?“ Annabelly se zmocnilo rozhořčení, rozpálila se jako pára ze šlehače mléka.

„No, že ti dal košem při závěrečném plese, bylo dost hnusné, ale…“

„Hnusné je dost slabé slovo!“

Kylie ale na její pohoršenou námitku nereagovala apokračovala: „Už je to přece dvanáct let. Možná že tehdy byl srab nebo prostě pitomec, ale lidé se mění. Teď už jsme dospělí. Nemyslím si, že je to špatný člověk. Je to vynikající právník ave své práci je velmi úspěšný. Pomysli jen na to, čeho dosáhl pro zaměstnance Obligon Chemicals! Bez něj by byli ještě dnes vystaveni nebezpečným výparům avýdaje za lékaře by si museli platit sami.“

„Vždyť si při té dohodě taky sám dobře vydělal,“ přerušila ji Annabella kousavě, avšak Kylie pokračovala dál:

„Koneckonců taky objednáváš maso zWillovy farmy…“

„To sním nemá nic společného– dostávám ho od řezníka adělám to kvůli zvířatům, která to na biofarmě mají lepší než například na Kingsmanově farmě. Ke zvířatům se nikdy nechoval špatně– právě naopak! Hraje si jen se ženami…,“ bručela, ale Kylie její poznámku opět přešla.

„Proč se sním neporadíš? Přece se sním nemusíš hned přátelit.“

Annabella si zkřížila ruce na prsou. Krátce zaváhala, jestli nemá Kylie vyprávět odnešním setkání, ale… co by jí vlastně měla říct? Vzásadě nic. Kromě toho, že už jen vteřinové střetnutí sním stačilo, aby ji vytrhlo zletargie aaby vní znovu vzplál vztek. Kylie by patrně považovala za „osud“, že právě dnes – potom, co obdržela onen mail– narazila na Willa, kterého předtím už delší dobu neviděla zblízka. Ostatně už ji to také samotnou napadlo. „Právníka si nemůžu dovolit,“ odvětila nakonec.

„Za radu ti Will určitě žádný účet nevystaví. Vím, že už mnohým pomohl izadarmo.“

Když Annabella jen pokrčila rameny, Kylie se na ni pronikavě zadívala. „Nezamlčela jsi mi tehdy něco? Nebylo mezi vámi něco?“

„Ne, byli jsme jen přátelé. Pokud se to tak dá nazvat. Vliterárním kroužku jsme spolu mluvili oknížkách aoumění. Apsali jsme společně články do školního časopisu. Ano, docela dobře jsme si rozuměli, vážili jsme si jeden druhého, aspoň jsem si to myslela, ale nic víc,“ odpověděla Annabella, aniž skrývala nelibost.

Proč se jí jeho obraz tak vehementně vtírá do mysli? Ty jeho šedé oči vsobě měly něco intenzivního. Akdyž se ponořil do myšlenek, přehnala se přes ně clona– jako mlha nad poli vLynnwood Falls. Husté černé vlasy, které měl ještě dnes po ramena, ji lákaly, aby do nich zabořila ruce. Přitom to, co považovala za stydlivou zdrženlivost, byl pouze lhostejný nezájem. Rozhořčení znovu převážilo. „Školní ples je vyvrcholením školního života. Zdekovat se anechat mě vyparáděnou sedět doma, jenom proto, že jeho Velký tatík,“ ta slova doslova vyplivla, „nechtěl, aby si jeho zbabělý syn vyšel snegerkou…!“

„No tak už přestaň. Nesnáším, když říkáš něco takového!“ Kylie se tvářila tak zlostně, že se jí obě obočí navzájem málem dotýkala. „Tvoje pleť je jenom okousíček tmavší než naše, je nádherně zlatohnědá. Až příště pojedu na lyže,“ teď jí rysy rozsvítil úsměv, „tak tě barvou trumfnu, přinejmenším vobličeji. Vlasy ti září jako zlato– každá žena ti tuhle přírodní barvu závidí. Jiné stvým vzezřením by byly nafoukané husy.“

„Jeho otec mi tak říkal, to není můj výmysl,“ odpověděla Annabella. „Nemám stím ale žádný problém. Můj táta měl tmavou pleť. Pro starého McGintyho byly ale Kapverdy divokou Afrikou. Už to mu stačilo, aby na mě na ulici plival. Že rodina mé matky po generace žila vLynnwood Falls, to se nepočítalo; iji nazýval děvkou, mizera.“

Annabella se pokoušela spolknout hořkost spolu spečivem. Sama si všimla, že to neznělo jako jindy. Běžně byla přece pozitivní člověk anenechala se tak rychle vyvést zmíry, ale jakmile se rozhovor stočil ktéto záležitosti, reagovala přehnaně podrážděně– kdoví proč!

Sklíčeně nakrčila nos. „Promiň. Znělo to dost hrozně. Ale zdá se, že se mi vposlední době všechno hroutí.“

Kylie se mírně usmála. „Pojď sem! Na mou stranu pultu!“

Annabella spovzdechem poslechla. Její přítelkyně ji objala ahladila ji po vlasech.

„Vždyť já vím. Proto bych ti tak ráda pomohla. Jestli sWillem nechceš mluvit, tak sním můžu promluvit já, když mě necháš. Nechat si nezávazně poradit. Určitě hned nevystaví nějaký horentní účet, koneckonců utebe má co napravovat.“

„Vžádném případě nechci, aby si to myslel,“ vyjela na kamarádku, ale Kylie– dnes už poněkolikáté– její námitku ignorovala.

„Anebo půjdeme za Elly Johnsonovou, pracuje přece pro něj. Sní si rozumíš dobře, ne?“ Kylie si ji přitáhla pevněji ksobě.

Možná že to bylo tím láskyplným objetím– poslední zažila už před dlouhou dobou atakto ji vždy po vlasech hladila matka, když měla starosti– nebo Kyliiným shovívavým tónem, anebo na ni zkrátka dolehly všechny ty nepříznivé okolnosti, najednou ji začalo pálit pod víčky. Zamrkala, odtáhla se od Kylie atřela si vlhkou tvář. „Tvůj vlněný svetr škrábe,“ vymlouvala se chraptivě.

Kylie se na ni dívala soucitně atázavě zároveň.

„Dobře, pro mě za mě! Promluvme si sElly, mám ji ráda. Anebo, pokud to musí být, isWillem.“ Svírání vžaludku připisovala rumu. Dřív než se Kylie mohla vrátit ktématu, Annabella odbočila: „Co kdybychom šly ke mně domů? Je to tam útulnější. Plácneme sebou na gauč, budeme se bavit oblbinách nebo si stáhneme nějaký film. Vezmi ten čaj asušenky, vledničce nahoře jsou ještě brambůrky. Rychle to tu douklidím, zamknu ahned přijdu za tebou.“

Kylie váhala, jako kdyby chtěla ještě něco říct, pak jenom přikývla akrátce nato zaklaply zadní dveře. Annabella šla ochvilku později za ní. Svlékla si pracovní oblečení– černé kalhoty, tenký černý rolák ačerno-bílou vestu sčerveným šátečkem vbarvách kavárny– avklouzla do pohodlných tmavě modrých legín aširokého šedivého pleteného svetru. „Dala by sis něco kjídlu? Mám tu nějaké zbytky…“

„Ne, děkuju! Měla jsem vydatný oběd, stačí mi sníst pár nepřístojností.“ Súšklebkem zamávala pytlíkem sbrambůrky asáhla dovnitř.

„Co říkáš, zkoukneme nějaký film?“ Annabella dopadla na gauč vedle Kylie, která se mazlila sjejí kočkou Happy Lee. Ta věrná duše se od její přítelkyně okamžitě odtáhla, vlezla si Annabelle na klín apři hlazení předla. Annabella přitiskla tvář na její měkkou srst, pak si nalila ještě jeden šálek čaje apřilila řádně rumu, ačkoliv ten předchozí již pociťovala.

Pro dnešek měla mluvení dost.

Kylie ale zřejmě ne, na otázku neodpověděla aznovu se na ni zkoumavě zadívala. „Napsala jsi vlastně tomu týpkovi zPortlandu?“

„Jakému týpkovi?“

„Zté seznamky,“ připomněla jí netrpělivě Kylie. Pravděpodobně velmi dobře věděla, že Annabella nevědomost jen předstírá.

„Ještě jsem se ktomu nedostala,“ zamumlala, dostatečně zaměstnaná foukáním do čaje ahlazením Happy Lee po hlavě. Nejraději by se proklela za to, že ustoupila nátlaku apřihlásila se tam, jen proto, že kamarádka měla dojem, že potřebuje rozptýlení.

Kylie také hned řekla: „Tak to se ještě nebudeme dívat na televizi, ale odpovíš mu. Teď máme čas. Akdyž si někam vyjdeš, udělá ti to dobře.“

„Musí to být?“ zasténala Annabella.

„Trocha rozptýlení ti neuškodí!“ trvala na svém Kylie. „Odmítla jsi jich tak deset tisíc, ale tenhle se ve tvém sítu nějak dokázal udržet adobýt si ucházející pozici. Takže to už musí něco znamenat. Osud, vždyť víš!“

Annabella potlačila tichý úsměv, který vní popis vyvolal, amísto toho nakrčila nos. „Vážně to musí být?“

„To musí! Tak pojď, napíšeme to. Jen jedno rande. Akdyž to nedopadne, už nikdy tě nebudu kžádné schůzce nutit.“

„Přísaháš na Bibli svatou?“ Přísná křesťanská výchova by Kylie přece jen nedovolila takovou přísahu porušit.

„Ano, ano, pro mě za mě. Tak honem, ať neztrácíme čas.“

Annabella neochotně položila Happy Lee zase na klín Kylie avstala, aby přinesla notebook. Otevřela soubor vybraných kandidátů.

„Ten týpek vážně nevypadá špatně. Koníčky: putování po horách, příroda, zvířata, fotografování, hudba, literatura.“ To poslední Kylie zvláště zdůraznila. „To se ktobě přece hodí, knihomole.“ Široce se rozmáchla směrem ke knihovně, která vobýváku zabírala dvě stěny, doplněné jen různými rostlinami vkvětináči afigurkami harlekýna, které Annabella sbírala. „Ašpatné vlastnosti: Někdy příliš upřímný. Před spaním ještě pije kávu, pokud není zaměstnán jinak. Hele, ten chlápek má určitě smysl pro humor.“

„Super, to se těším,“ bručela Annabella bez velkého nadšení azkoumala fotografii muže, který si říkal „Tomcat“. Špatně nevypadal. Měl široký úsměv, při kterém ukazoval zdravé zuby, to pro ni bylo důležité. Hnědé vlasy atřídenní vous, tak jako to nosil Jean-Pierre. Nebo také Ryan, místní zvěrolékař, do kterého byla zamilovaná. Snad proto se tomuhle chlápkovi podařilo zachytit ve výběrovém sítu?

„Dobrá, kdy máš čas?“ Její přítelkyně byla zjevně vmódu činu.

„Vlastně nikdy,“ mrmlala. „Kavárna má otevřeno každý den kromě pondělí, ato potřebuju čas na malování.“

„Snad se taky někdy můžeš uvolnit. Takhle to dál nejde, dřeš den za dnem. Paní Moffattová apaní Bloombergová tě určitě rády jeden den vprodeji zastoupí.“

Annabella právě otevírala pusu kprotestu, ale Kylie zvedla ruku. „Anechoď na mě sargumentem, že to nezvládnou. Jinak jim vyzvoním, co si onich myslíš.“

„Ato si říkáš přítelkyně,“ bručela Annabella. „Tak tedy dobře. Vpátek musím do Portlandu kdoktorovi na preventivní prohlídku. Chtěla jsem vyrazit ve dvě. Mohli bychom jít odpoledne na kávu. Tak kolem čtvrté. Můžeš mu to napsat.“ Počítala vlastně stím, že Kylie bude protestovat achtít, aby to napsala sama, ale ta něžně odsunula Happy Lee na stranu, vzala si Annabellin notebook azačala bez řečí psát.

„Milý Tomcate,“ současně nahlas četla, „tvůj zájem mě těší…“ Kylie zavrtěla hlavou. „Ne, to zní moc upjatě.“

„Co jsi tehdy napsala Darrenovi?“ zeptala se Annabella. Kylie se se svým současným přítelem vlastně také seznámila přes internet.

„No, chatovali jsme. Postupně se to nějak vyvinulo.“ Přemýšlivě si rukou projela krátké černé ježaté vlasy. Nakonec vyťukala: „Ahoj, Tomcate. Zdá se, že se musíme setkat. Hodilo by se ti zajít vpátek ve čtyři odpoledne na kávu?“ Zarazila se. „Kde přesně?“

„Ve starém Portu. Udoktora Lessingtona za rohem je taková malá umělecká kavárna Chez Charlie,“ navrhla Annabella.

„Dobrý nápad, je to tam opravdu hezké.“ Kylie psala.

Sotva zmáčkla Odeslat auž pípnul messenger internetové platformy. Tomcat musel mít aplikaci otevřenou ačíhat.

„To zní dobře. Budu tam! Poznáš mě podle rudé růže vzubech.“

„Říkala jsem ti, že ten chlap má smysl pro humor.“ Kylie se zašklebila.

Annabella roztáhla koutky, víc nadšení nedokázala předstírat. Kčemu se to jen uvolila? Rande naslepo! Právě ona! Už teď se jí ztoho svíral žaludek. To, že souhlasila, byl určitě následek rumu, který vypila. Ale už nebylo cesty zpět.

Spovzdechy muchlala bříško Happy Lee, která se položila na záda anatáhla všechny čtyři nohy. Pohled na ni ji přinutil kúsměvu. Musela se opravdu namáhat, aby si zachovala mrzutý výraz. „Ana to má člověk kamarádky, aby ho předhodily ksežrání lvům. Něco mi dlužíš. Za trest se budeme dívat na…“

Kylie jí zakryla pusu. „Nemusíš vůbec nic říkat, jsem na to už mentálně připravená: Zdraví vás svišť. Už zas. Každý rok se na to musíme vtýdnech před Vánoci koukat. Je to skoro jako opakující se zlý sen, jako ve filmu.“ Kylie se ale při svých slovech smála.

„Přece se ti taky líbí. To se jen tak děláš, abych měla pocit, že ti něco dlužím,“ stěžovala si Annabella ašťouchla do ní.

Kylie ji objala. „Blbost, když se člověk sněkým tak dlouho zná. Skoro třicet let.“

Annabella se smíchem souhlasila arovněž ji ksobě přitiskla.

Will

Portland

„Milion apůl. Abyt vosobním vlastnictví.“ Doreen Sandersová si otřela oči. „Ještě mi to zcela nedochází. Mnohokrát děkuji, pane McGinty!“

„Kvůli tomu mě hned nemusíte oslovovat tak formálně, Doreen.“

Willův smích byl poněkud bujný. Vžilách mu stále ještě koloval adrenalin. Po jednáních, především po těch tak úspěšných, se vždycky cítil vyloženě vyhecovaně.

Tváře jí zčervenaly. „Děkuju, Wille. Vsoudní síni jste udělal takový dojem, že mě to úplně přemohlo. Ale vážně: Bez vás bych to nikdy nezvládla anedokázala bych se osvobodit zpodručí svého muže.“

„Už taky bylo načase. Ana to tu jsem.“ Pohled mu sklouzl po křehké ženě, která mu sahala tak po ramena. Poslední roky ji poznamenaly, někdy působila– ikdyž měla kaštanově nabarvené vlasy– poněkud staře, přestože vpětatřiceti byla jen opět let starší než on. Kolem koutků úst jí starosti vyryly vrásky, aikdyž se to vposledních měsících, kdy ji právně zastupoval, podstatně zlepšilo, pořád ještě chodila lehce skloněná, podřízená. Záře, která jí momentálně projasňovala rysy, jí přesto propůjčovala něco přitažlivého.

„Nikdy bych si to netroufla, nemohla bych si to ani dovolit. Jste tak velkorysý. Kdybyste mi tenkrát neřekl, že mě budete zastupovat bez honoráře…“

„Teď svůj podíl dostaneme, odměna je skutečně dostačující,“ bránil se.

„Ale kdybychom nevyhráli,“ trvala na svém, „byl byste nadarmo…“

„To je moje riziko, ale děláme koneckonců vše, abychom vyhráli, že?“ Mrkl na ni ajejí bledé tváře opět lehce zčervenaly.

Stiskla mu paži. „Vkaždém případě jsem vám nekonečně vděčná, Wille. Ipo odečtení vašeho podílu adaně mi na nějakou dobu zbyde dostatek peněz na obživu.“

„Pokud je dobře uložíte, budou vám finanční prostředky stačit dokonce na dlouho, Doreen,“ namítla súsměvem Willova asistentka Elly, která se právě vrátila zumývárny.

„Ivám jsem velmi zavázaná amoc děkuji. Bylo úžasné mít duševní oporu ženy, která mé rozhodnutí podporuje.“ Oběma rukama uchopila Elly za ruku.

Ta se súsměvem bránila: „To nám bylo potěšením.“

Willova mandantka šmátrala po knoflících prošívaného kabátu. „Moc ráda bych vás oba ještě pozvala na jídlo, ale moje sestra trvala na tom, že si se mnou na oslavu dne někam vyjde. Čeká před soudní budovou. Možná bychom to mohli podniknout jindy…?“ Kousla se do spodního rtu.

„To nám neuteče, Doreen. Hezky si teď užijte úspěch. Aněkdy příští týden si sedneme avyřídíme zbylé formality,“ uklidnil ji.

„Budu ráda.“

Na rozloučenou ji objal anavzdory tlustému kabátu cítil, jak se jí kůže napíná přes kosti. Vjeho objetí se málem ztrácela. Křehké ptáče. Jako jeho matka. Nejen vtomto ohledu.

Will takové myšlenky setřásl asúsměvem se za ní díval. Kroky jejích vysokých teplých bot na mramorové podlaze skřípaly. Zhluboka se nadechl anapětí vněm pomalu povolilo.

„Líbíš se jí,“ vytrhla ho Elly zmyšlenek.

„Cože?“

„Doreen. Líbíš se jí. Jsi její zachránce.“ Vočích jí zablýsklo čtveráctví. „Jsi taky velký…“ Významná přestávka mu prozradila, že by hned mělo následovat její oblíbené slovo fešák: „Vysoký, sčernými vlasy do týla, tak trochu neohrožený, irský žár vžilách, zcela vrozporu se šedýma očima, které se dokážou dívat tak poeticky, vše právě vtom správném poměru…“

„Aty jsi stará kuplířka, slečno Johnsonová!“ smál se. „Ale myslím, že zaměňuje vděk snáklonností. Taky dobře víš, že bych si nikdy nezačal smandantkou. Navíc to není můj typ.“

„Stejně bys pro ni byl příliš dobrý.“ Elly si kolem prstu omotávala pramínek krátkých světlých vlasů. „Udělá to znovu.“

„Co myslíš?“

„Naletí zase nějakému hajzlovi, který ji bude mlátit. Možná příště bude mít tu smůlu, že nebude plavat vpenězích, ale pravděpodobně ji ovšechno obere. Je to přesně takový typ.“

Will si povzdechl. „Asi budeš mít pravdu.“ Ito měla Doreen společné sjeho matkou, takové typy je přitahovaly. Rychle kalné myšlenky potlačil. „Stejně bychom to měli oslavit. Výdělek přes čtvrt milionu nedostáváme každý den.“

„Taky jsme teď nějakou dobu měli případy, kdy toho moc nebylo akdy jsme museli hradit předběžná plnění. Už ta cesta na Kajmanské ostrovy kvůli průzkumu financí Doreenina bývalého manžela…“

„To bylo samozřejmě na té práci to nejtěžší: muset pracovat na pláži pod palmami,“ žertoval.

Elly ho loktem rýpla do žeber. „Hlavně když ti karibské krásky vbikinách tak ohrožovaly pracovní soustředění.“

Will zvedl ruce apokoušel se onevinný výraz. „Nevím, očem mluvíš. Museli jsme nasbírat poznatky omístních zvyklostech…“

„Ten psí pohled ti nepomůže, to přenech svému zlatému retrívrovi. Neměl jsi na takovou cestu ssebou brát tak upovídaného studenta. Tvůj milý pomocník Gordon otom tolik básnil.“

„Zatraceně!“ Will se musel smát.

„Kromě toho jsem viděla účty zrestaurací, šéfe.“

„Ty přijdeš na všechno. Víš, taky bych tě býval vzal ssebou…“

„Jako gardedámu?“ Její smích přešel do povzdechu. „To bych Brandonovi opravdu nemohla udělat, především ne hned po jeho poslední operaci kolene. Určitě by proti tomu nic neměl, ale… Ještě nikdy tak daleko nebyl, atak bych sním taky někdy ráda…“ Mávla rukou aobvyklý úsměv rozzářil její přechodně zádumčivé rysy.

„Tahle dohoda bude znamenat hezký bonus ipro tebe. Popadni Brandona aodcestujte vtom ušmudlaném počasí někam do tepla.“ Will ukázal na okna dělená bílými dřevěnými trámky, za nimiž visela vlhkostí nasáklá šedá mračna zahalující Portland do mlhavého závoje, apředsevzal si, že finanční dar, který po větších případech vyplácí spolupracovníkům, bude tentokrát štědřejší.

„Stím jsem nepočítala.“ Elly jen tak něco nevyvedlo zmíry, avšak nyní se mu to povedlo. Tváře jí zčervenaly. „To není jen openězích, ale Brandonova nástavba domu azahradní centrum apak všechny jeho operace…“

„Já vím, ale myslím, že byste si to zasloužili.“ Natáhl si vlněný kabát, který měl přes ruku. „Nepůjdeme se na oslavu úspěchu někam napít nebo najíst?“ zeptal se ana rozloučenou kývl na soudního zřízence, který právě zamykal soudní síň.

Také Elly si zapnula tmavě modrý kabát akolem krku si omotala červenou šálu. Poté si na blond vlasy nasadila stejnobarevnou čepici tak, že se jí pod ní vlasy drze zkroutily nahoru. „Skleničku si dáme. Kjídlu nanejvýš něco malého, jestli máš hlad, budu dnes večer vařit– mám kapustu, která se musí spotřebovat.“ Zavěsila se do něj. „Budu ráda, když přijdeš. Budou ktomu brambory amaso udělám zvlášť. Kdybys…“

„Děkuju ti, ale zítra brzy ráno mám schůzku se soudkyní Cartwrightovou; přenocuju vPortlandu. Tak pojďme kWoodymu. Tam mají drinky amalá jídla, to mi stačí.“ Měl útulnou hospůdku srustikálním zařízením rád abyla hned za rohem. „Nechci být taky dlouho pryč, aby Zeus nebyl sám.“ Když byl usoudu, jeho sekretářka sice na jeho mladého hravého retrívra ráda dávala pozor, ale nechtěl její dobroty zneužívat.

Cestou kvýchodu uslyšeli zchodby za sebou kroky aschodištěm se rozlehly hlasy, jeden znich dobře známý.

Elly významně pozvedla obočí. „Ohó, kdopak to jde?“

Will neměl nic proti tomu, že se ho drží za rukáv, dokud skupina nedošla dolů.

Rysy Heather Donovanové se rozjasnily, jakmile ho uviděla, ahned přidala do kroku. „Tak přátelé, vše je jasné, uvidíme se zítra vkanceláři. Děkuju za dobrou práci,“ volala přes rameno na své spolupracovníky. Světlo na stropě jí vrhalo stříbřité odlesky do černých vlasů. Polibky na tvář pozdravila nejdřív Elly, potom jeho. Jemná květinová vůně parfému vykouzlila vmlhavém zimním dni závan jara.

„Paní státní zástupkyně!“ usmál se na ni.

„Pane obhájce! Vtomto ročním období tak opálený?“

Súsměvem pokrčil rameny. „Vynucený služební pobyt vKaribiku.“

„Chudáčku!“ Vmodrých očích se jí objevil dobrosrdečný posměch.

„Slyšel jsem, že ses za státní zastupitelství zúčastnila případu Moretti?“ prohodil tázavě.

Její vítězný úsměv mu ještě před odpovědí napověděl, že vyhrála. „Máme ho! Ten bastard je zatím na pěknou chvíli bezpečně zajištěný.“ Zvedla levou ruku aukazováčkem aprostředníčkem naznačila Vjako vítězství.

Uchopil ji za pravou ruku. „Gratuluju. Jsem na tebe pyšný. Ale nepřekvapuje mě to, jsi prostě zatraceně dobrá.“ Jen velmi pomalu nechal její prsty vyklouznout ze své ruky, čímž si vysloužil výmluvný pohled.

„Děkuju! Taky mě samozřejmě těší, že jsme tomu špinavci Dickovi ukázali, zač je toho loket.“

Will se smál. „Přeju mu to. Je horší než celá ta banda, kterou zastupuje.“ Státní zástupce Richard zvaný „Dick“ Cromwell byl ve svém povolání skutečně ten nejhorší druh chátry, onic méně bezohledný než jeho pochybní mandanti, kteří se do jednoho provinili těžkými zločiny. Jeho přezdívka „Dick“ nebyla pouze odvozenina jména Richard, většina lidí si ji vysvětlovala mnohem vulgárněji.

„Svatá pravda! Ti dobří jsme my.“ Spiklenecky na něj zamrkala. „Ale ity vypadáš spokojeně!“

„To jsem. Právě jsme jednomu zmetkovi vysvětlili, že nemůže beztrestně týrat svou ženu.“

„Nepodala na něj trestní oznámení?“

„Ktomu jsem ji bohužel nedokázal přemluvit. Ale ten chlap bude finančně pěkně krvácet. Soudce Robins mu napařil pořádné odškodné. Já jsem toho mizeru ubezpečil, že ho nespustím zočí, akdyby se to mělo opakovat, budu kdykoliv velice rád právně zastupovat taky případné nástupkyně.“

„To jsi udělal dobře.“ Tentokrát chytila Heather za ruku jeho apalcem mu přitom přejela po hřbetu ruky. „Pokud tohle číslo ještě jednou zopakuje, informuj mě. Otakových bastardech je dobře vědět.“

„To rád udělám,“ slíbil.

„Oba máte důvod koslavě, proč si na to někde společně nepřipijete?“ navrhla Elly. „Upřímně řečeno, nebudu se vůbec zlobit, když teď budu moct vyrazit, už se zase stmívá.“ Otáčivými dveřmi ukázala směrem ven, kde přicházející temnotu již osvětlovala záře veřejného osvětlení avánočních světýlek, ačkoliv bylo teprve něco před čtvrtou. „Má se hodně ochladit; nerada bych, aby pak bylo náledí. Vtakovém počasí pojedu do Lynnwood Falls určitě hodinu. Avždyť víš, ta kapusta…“ Ale vočích jí šibalsky zablýsklo abylo jasné, že to nebyl ten jediný důvod– už se zní zase stala kuplířka. Potvora jedna! Potlačil úsměv atázavě se podíval na Heather.

Nasadila výmluvný výraz ařekla: „Nemám proti tomu žádné námitky.“

Will se obrátil na Elly: „Jsi si jistá, že se nechceš připojit?“

„Úplně jistá, ale oslavit to samozřejmě ještě musíme. Mohli bychom to odložit na zítra večer. Přijedeš přece do Lynnwood Falls?“

To potvrdil, stejně přislíbil matce, že ji ve čtvrtek navštíví. Domov pro seniory Saint Andrew’sManor, kde bydlela, se nacházel na půl cesty. Ikdyž matka už ani nevěděla, jaký je den, kdo je, ana jeho slib dávno zapomněla, připadalo by mu jako podvod, kdyby ho nedodržel.

„Tak to bychom zítra mohli zajít do Osmdesátek?“ pohlédla na něj Elly šibalsky.

Se smíchem zaklonil hlavu. „Ty toho nenecháš apořád se budeš pokoušet vláčet mě všude ssebou, že jo?“

„Jasně že ne! Vždyť víš, jak dokážu být neodbytná.“

„To ano, to vím až moc dobře.“ Předstíral, že mu to leze na nervy, aobrátil oči vsloup. „Pro mě za mě. Ale nemysli si, že mě porazíš vkulečníku!“

Nyní se zatvářila vítězoslavně apodala mu ruku. „Domluveno! Indiánské čestné slovo, že přijdeš?“

„Zítra tě čekám!“

Will ji políbil na tvář apošeptal jí do ucha: „Ty malá manipulátorko!“, což mu vyneslo jen smích. Nahlas pokračoval: „Vyřiď Brandonovi, že ho pozdravuju.“

***

Když Elly srdečně zdravila ostrahu aprocházela otáčivými dveřmi, dostal se knim závan studeného vzduchu.

„Jsi tady autem?“ zeptal se Will.

Šťouchla do něj. „Ty pochlebníku.“