Jane Austenová

5 Slova a cit 4

JANE AUSTEN UND DIE KUNST DER WORTE

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2021

Published with Aufbau Taschenbuch; »Aufbau Taschenbuch« is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kristýna Greňová, 2023

Cover © www.buerosued.de in Munich for Aufbau Verlage GmbH & Co. KG under use of a picture © Arcangel / Abigail Miles, 2021, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3326-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-3327-9 (mobi)

Catherine Bell

Jane Austenová

5 Slova A Cit 4

Přeložila Kristýna Greňová

Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Steventon, hrabství Hampshire

Steventon, hrabství Hampshire

Steventon, hrabství Hampshire

Steventon, hrabství Hampshire

Southampton

Steventon, hrabství Hampshire

Steventon, hrabství Hampshire

Chawton, hrabství Hampshire

ČÁST DRUHÁ

Steventon, hrabství Hampshire

Bath, hrabství Somerset

Sidmouth, hrabství Devon

Sidmouth, hrabství Devon

Sidmouth, hrabství Devon

Chawton, hrabství Hampshire

Sidmouth, hrabství Devon

Chawton, hrabství Hampshire

ČÁST TŘETÍ

Steventon, hrabství Hampshire

Londýn

Chawton, hrabství Hampshire

Epilog

Doslov

Ediční poznámka k českému vydání

Poznámky překladatelky

Prolog

5 Londýn, 13. Listopadu 1815 4

Nebe nad Hyde Parkem bylo zahaleno kouřem. Dokonce i námraza na větvích a střechách, ke kterým se nyní kočár blížil, vypadala ušmudlaná. V Hampshiru býval obzor nanejvýš jemně zastřený, častěji bylo však nebe jasné a tak světlé, že se svou šíří podobalo klidné mořské hladině. Tak si tam připadala i Jane – klidná a připravená nechat své myšlenky plout jakýmkoli směrem.

Nacházela-li se však v Londýně, život jí běžel před očima jako v přírodním divadle. Tady nebyl nikde otevřený výhled do krajiny, všude stály domy, stromy, jezdily kočáry a chodili lidé. Tady jí vždy tlouklo srdce rychleji. V tak velkém městě bylo koneckonců vždy co dělat – jít do divadla, na večírek nebo nakupovat.

Kočár se kodrcal k Piccadilly. Chodníky se hemžily lidmi. Kovářská kladiva ze dvorů doprovázel dusot kopyt a křik pivovarníků pohánějících své vozy úzkými uličkami.

Janina nervozita, která celé ráno ve vlnách přicházela a zas opadala, opět zahořela. Ve tvářích cítila horko a bylo jí, jako by v ní bublalo šampaňské. Kdyby jí to stísněný prostor hedvábím a brokátem čalouněného landaueru dovolil, začala by se svým čepcem ovívat. Přirozeně byla nadšená, že se vezla v kočáru prince regenta, měl přece skleněná okna. Obvykle by Jane při zimní vyjížďce vyhlížela takto: potřísněná sněhovou břečkou, promrzlá na kost, sem tam ledové krystalky na řasách. Zato však teď! Nynější vedro jí ovšem rovněž nebylo příjemné. Nabízelo se snad jen jediné řešení, a to přitisknout obličej k okenní tabulce. To však mohlo zanechat mastné skvrny.

Raději tedy ne.

Rozrušeně vyhlížela ven. Kameloti vyvolávali novinky z celého světa. Červená mašle ve výloze u Smithe & Hansona vypadala ještě červeněji, lesklá látka šatů v obchodu pana Vanderbilta přepychově a hebce. Tak často tiskla k těmto výkladním skříním nos a neměla dost peněz na to, aby se odvážila třeba jen vejít dovnitř. Pro krásné látky, delikatesy nebo pár hedvábných rukaviček, kolem kterých teď v kočáru projížděla, měla Jane vždycky trochu slabost. Dnes by dovnitř vejít mohla. Vždyť kdo by jí mohl zabránit koupit si pár rukaviček nebo pět tabulek čokolády u Fortnuma & Masona pro Cass, která byla na sladké stejně jako všichni Austenové.

Nikdo. Až tedy na čas, který uháněl. Nedalo se totiž s jistotou tvrdit, že by na ni kočí počkal. Nabízely se zde i další otázky. A sice jak by pro všechno na světě přešla rozbředlou londýnskou ulici v bílých mušelínových šatech? Naštěstí zde byli odmetači. Ve chvíli, kdy Jane vyšla z bratrova domu na ulici, jednoho si vyhlédla a zavolala k sobě, aby jí koštětem z cesty odklidil sníh, a hlavně špínu. Nyní s úlevou zjistila, že nemá na lemu sukně ani jednu skvrnku, když se sklonila, aby se ještě jednou přesvědčila. I boty se jí hedvábně leskly. Uvnitř landaueru si samozřejmě hned vyměnila staré pantofle za střevíčky. Měla na sobě též kožešinový rukávník, jehož jemná fialková vůně v ní vyvolávala vzpomínky na Elizu, její sestřenici a Henryho ženu, která jí ho odkázala. Ve vlasech měla perly a na rtech trochu růže.

Nic přehnaného, doufala Jane, jen co se na takovou příležitost slušelo a patřilo.

Vyhlížela na dění, které se odehrávalo za okny kočáru, podala bosému chlapci v krátkých kalhotách skrz dveře šilink a nemohla se ubránit údivu. Jak se jen dostala z malé ospalé vísky jako Steventon až sem? Do Londýna. Do kočáru budoucího krále Spojeného království Velké Británie a Irska.

Ona, dcera faráře!

Bylo to jako ze špatného románu. Kmotřička víla jí ale kočár nevykouzlila. Ani se Jane neprovdala za prince. Za to, že tu nyní seděla a nervózně si mačkala čepec, nevděčila nikomu jinému než sama sobě.

Nyní projížděli St James’s Street, kde už nebylo po ruchu ani stopy. Domy se tyčily bíle a noblesně pod tmavými těžkými mraky, na ulicích nebylo ani živáčka a klapot kopyt zněl jaksi dutě. Už to nebylo daleko a zanedlouho se před ní objeví Carlton House s majestátním portikem na Pall Mall.

Byla to skvostná stavba, to věděla. V mlze už se objevovalo sloupoví a vojáci ve zbroji, kteří tam chudáci stáli seřazeni v naprosté nehybnosti. Obloha nad nimi se najednou táhla donekonečna. Těžké mraky nad palácem visely jako přikované, jako by od něj nemohly odtrhnout zrak. Kolem kroužily vrány. Kromě jejich křiku bylo strašidelné ticho.

Před lety jí někdo vyprávěl, že v Carlton House mají místnost, která má velikost a tvar katedrály. To bylo podivné, ale ne překvapující. Jiří IV. byl trochu podivín. Podivín a… Inu, nemohla ho vystát, tak! Byl to marnotratný, nesympatický záletník. Zkrátka nebyl to člověk, z jehož společnosti by byla obvykle nadšená.

Na druhou stranu však byl princem regentem a Jane bylo až trapné, jak moc ji jeho pozvání potěšilo. Přiletělo do domu na jemném hedvábném papíru a Jane, o níž nikdo nevěděl, že je autorkou populárních románů Pýcha a předsudek a Rozum a cit, na něj velmi dlouho nevěřícně civěla.

I když nepřišlo zcela nečekaně. V předešlých těžkých týdnech, kdy byl bratr tak nemocný, že se strachovala o jeho život, se na ni jednoho odpoledne bratrův lékař zvláštně zadíval a tiše se zeptal: „Dovolila byste mi, abych se v paláci zmínil, že jste v Londýně, slečno Jane?“

Jane se hlasitě rozesmála a dlouhou dobu čekala, že požádá za prominutí. Že jen žertoval.

Byla dcerou faráře. Ze Steventonu v Hampshiru. Kdo v paláci by se pro všechno na světě zajímal o to, jestli je v Londýně?

„Zajisté,“ řekla nakonec a následujících pár dní o ničem jiném nepřemýšlela. Pak se ale nic dalšího nedělo a Jane na zvláštní slova lékaře sice nezapomněla, ale zapomenout chtěla, a to pěkně rychle.

Potom přišel dopis, který jak musela přiznat, by si nejraději nechala zarámovat.

A nyní byla na cestě do paláce prince regenta a cítila, jak jí buší srdce, a snažila se uklidnit tím, že samotný princ snad její návštěvě nebude přítomný.

I když by bylo samozřejmě náramné moci se pak v hovorech zmínit, jakou barvu měly při její návštěvě jeho punčochy…

Kočár zpomaloval a zpomaloval, až nakonec zastavil úplně. Malý, podsaditý muž na zavalitých nožkách vyskočil a nyní jí pobízel vystoupit z kočáru.

„Je mi nevýslovnou ctí! James Stanier Clarke, jestli dovolíte.“

Knihovníkův obličej celý zářil. I Jane si nasadila nonšalantní úsměv a potom i čepec, který si však hned zas sejmula, neboť se s ním nevešla do kočáru.

Přistavili jí schůdky. Zhluboka se nadechla.

Tady byla. Ona, Jane Austenová, která přišla na svět bez velkého majetku nebo nadějných vyhlídek. Která se pustila po vícero cestách, protože k čemu by byla rozcestí, kdyby člověk každou z cest nezkusil projít alespoň k první zatáčce? Ona se nakonec rozhodla pro směr, jaký si před ní vybrala jen málokterá žena.

Sestoupila z kočáru a vodopád slov pana Clarka vnímala jen jedním uchem. Znovu pocítila nervozitu, ale i pýchu v sebe samotnou. Kočár, palác i knihovna byly sice přepychové. Skutečný přepych, jak ji v tu chvíli napadlo, však byla nezávislost, která ji stála tolik úsilí.

Prožila krušné časy. Šedivé roky, kdy se nedalo pohnout z místa. Kdy měla pocit, že je uvnitř mrtvá. A nyní byla jako obklopená světlem.

Snaha královského knihovníka ji popohnat a konečně vstoupit do paláce ji přiměla naschvál zaklonit hlavu. Tak přece se mraky pohybovaly, docela pomalu a téměř nepatrně, ale dost, aby skrz ně pronikl úzký paprsek slunečního svitu a pošimral ji na nose.

Zavřela oči. Vnímala listopadový chlad na tvářích. Cítila, jak jí do hedvábných střevíčků prosakuje vlhko. Nevadilo jí to. Běh jejího života nebyl žádný výplod fantazie. Nebyla chlapec a po jejím mínění a myšlenkách neštěkl ani pes.

Ne, bylo to vše opravdové a tak úžasné a překvapující, až zavrtěla hlavou a opět otevřela oči, aby pohlédla udivenému knihovníkovi do tváře.

„Půjdeme, pane Clarku?“

ČÁST PRVNÍ

„Záliba v tanci je prvním krůčkem

k tomu, aby se tu zamiloval.“

Jane Austenová, Pýcha a předsudek

Steventon, hrabství Hampshire

5 22. prosince 1795 4

Skulinou mezi závěsy pronikalo mdlé ranní světlo aosvětlovalo hladkou, prkennou podlahu vJanině pokoji. Jindy by si přitáhla peřinu až po špičku nosu apřemítala, jestli má zavolat na služebnou nebo ne. Kdyby to udělala, ve chvíli by jí vkrbu hořel útulný oheň. Mohla by se odvážit vylézt zpod peřiny, dojít ksekretáři bez toho, aby riskovala omrzliny na nohou, auchopit brk, aniž by se jí příliš třásly ruce. Nevýhoda však obvykle tkvěla vjedné věci. UCass by jí tohle ale jen tak neprošlo. Posadila by se na posteli, celá rozcuchaná by po Jane loupla pohledem apokárala by ji, jak se na starší sestru patřilo: „Jane, je tohle nutné?“

Dnes však nebyl normální den avtom spočívalo její neštěstí. Jane mohla ječet na celé kolo, ovšem Cass tím probudit nemohla. Ta byla totiž na míle daleko vKintbury. Anejen na návštěvu, ale aby tam strávila vánoční svátky se svým budoucím tchánem atchyní. Což znamenalo, že se Cass bude vdávat, ato bylo příšerné pomyšlení. Co si pamatovala, měly společný pokoj. Už skoro dvacet let. Ateď se to mělo vše změnit.

Pokoj vypadal vpološeru velký aneútulný. Jane si povzdechla. Ještě jedna věc jí kazila náladu, asice že ani jejich služebná Susanna by na zavolání nepřišla. Stejně tak by jim neustlala postele nebo nerozdělala oheň. Aby se na Vánoce mohla starat oAustenovy, slavila ta dobrá duše svátky teď, předčasně, smatkou vBasingstoku. Susanna si bezpochyby dny volna zasloužila, ale vtento okamžik se po ní Jane stýskalo stejně jako po sestře.

To však byl po zralé úvaze čirý nesmysl. Susanna byla moc milá dívka, ale sCass se nedala srovnat. Jane odhodila peřinu. Proboha, taková zima! Zachvěla se, opět si přetáhla duchnu přes špičku nosu ašeptem si zahořekovala nad svým údělem. Což nebyl vůbec příjemný začátek dne. Inu, bude muset sebrat veškerou svou sílu aodhodlání aoheň rozdělat sama. Potom si užije příjemné, poklidné ráno, aniž by si na Susannu nebo Cass třeba jedinkrát vzpomněla. Naopak se bude těšit na svátky, navštíví Aletheu aposlechne si nové klepy ze vsi. Vtomto ohledu se její přítelkyni nikdo nevyrovnal, ikdyž byl její domov od Steventonu dál než fara, ve které bydlela Jane. IJane olidech kolem sebe ráda povídala, dělalo jí ale potíže zapamatovat si mnoho detailů. Často se jí pletly stím, co vyplodila její fantazie. To se však mohlo při práci spisovatelky hodit. Aletheinu tvrzení, že na každém šprochu pravdy trochu, však Jane moc nevěřila.

Přimhouřila oči, tiše napočítala do tří, nakonec odhrnula peřinu avyskočila zpostele. Doskákala ke krbu, přičemž se podlahy vždy dotýkala jen jednou nohou, vběhu strhla zkřesla vlněnou šálu, třikrát si ji omotala kolem krku azachumlala si iramena, sáhla po troudníku, ale upustila ho, protože měla prsty zkřehlé zimou. Nejspíš bylo rozumnější se nejdřív obléknout. Inu, tři páry ponožek, dlouhé punčochy, spodní prádlo, svrchní šaty anakonec vlněné denní šaty. Znovu uchopila troudník asnažila se udržet ruku vklidu. Nakonec vkrbu zaplápolal plamínek, sice jen ubohý, ale přece oheň.

Dýchla si do dlaní. Roztáhla závěsy avyhlédla do zahrady, kde se to stříbřitě lesklo mrazem. Vlevo od ní se nacházela zděná zeleninová zahrada matky, nyní tichá aopuštěná. Na jaře avlétě vní však zářily oranžově žluté květy lichořeřišnice, rostly tam vysoké fazole, dýně abrambory, které byly obklopovány nízkými jabloněmi ahrušněmi. Za nimi se zvedaly mírné kopce, jež byly po pravé straně lemovány duby abřízami. Janin nejstarší bratr zasadil nedaleko domu lípu, jejíž listy na jaře vyrašily vjemné zeleni ajejíž sladká vůně se ráno linula otevřenými okny do domu. Její větve však teď působily jako smutné pahýly. Jane seotočila, přitáhla si ktělu šálu, zapálila dvě svíčky aposadila se ke svému sekretáři.

Vytáhla kalamář, brk ahromádku papírů, do které každý den přidávala několik popsaných, apokusila se soustředit. Loni vlétě se vJanině mysli objevily Elinor aMarianna Dashwoodovy, dvě postavy, které tehdy byly ještě trochu rozmazané. Pak ale získávaly na obrysech: Elinor, náramně vznešená ve své přísnosti achladném intelektu, aMarianna, prudká ana spořádanou dámu příliš nespoutaná. Jane měla obě sestry velmi ráda, akdyž onich začala psát, svět za okny zmizel, fara zanikla ise všemi svými obyvateli: rodiči aCass, služebnictvem anynější návštěvou, která sestávala zJanina staršího bratra Jamese amalé Anny.

Načrtla jen stručný děj, to muselo stačit. Jane ráda psala bez přípravy, ne však naprosto volně– potřebovala vodítko, jímž se mohla řídit, linii, která procházela celým příběhem. Jinak by poletovala sem atam. Tak to nešlo. Pak chybělo napětí. Jane si zároveň uvědomovala, že musí dát prostor fantazii. Několikrát se pokusila vypracovat přesnou osnovu děje. Scénu po scéně tam uvedla pěknými šipkami apečlivě napsanými poznámkami. Ale po několika neúspěšných pokusech hodila osnovu do ohně. Bylo nutno zvolit zlatou střední cestu– musela vědět, kam chce dojít. Malé odbočky však byly zajímavé aokliky povolené.

Jane ponořila pero do kalamáře azaváhala. Objevil se totiž další problém jejího způsobu práce, neboť otec utratil za papír hotové jmění. Poskytl jí ho rád, ale ona se občas cítila provinile, že se věnuje tak drahé zálibě. Nebyl to sice koníček tak nákladný jako udržování skutečných koní, ale přesto pro ženy existovalo mnoho jiných kratochvil, ze kterých byl nakonec ještě užitek. Pletení šál, vyšívání ubrusů nebo háčkování, Jane to vše uměla. Nic ji však nenaplňovalo takovou radostí jako psaní.

Bohužel však byly dny jako ten dnešní ajako ten včerejší, kdy navzdory všemu volnému prostoru nepůsobilo to, co na papír napsala, svěže, nýbrž mdle, ohraně akostrbatě. Myšlenky ji nenapadaly, slova neplynula, každé znich ji stálo úsilí. Aty pravopisné chyby, které se tam vloudily! Byla příliš nesoustředěná, to muselo být ono, ikdyž si mohla užívat přepychu dokonalého ticha. Žádná Cass, jež by zívala, když se hrabala zpostele, žádní rodiče, kteří by si odkašlávali aklopýtali po schodech, protože na to bylo příliš brzy. Adokonce ichlapci, již obvykle přespávali na faře, protože se jich Janin otec, který byl nejen knězem, ale iředitelem školy, ujal, trávili svátky se svými rodinami.

Zběžně si přečetla, jak charakterizovala obě Dashwoodova děvčata: Elinor, stálo tam, spíš jako informace pro ni samotnou než pro čtenáře, protože ještě nepřišla na to, jak začlenit detaily do textu dopisového románu patřičně elegantním způsobem, ta nejstarší dcera, která uměla tak působivě poradit, byla nadána bystrým rozumem achladnou rozvahou, aproto se mohla stát matčinou rádkyní, ačkoli jí bylo pouhých devatenáct, ačasto ku prospěchu všech zabrzdila paní Dashwoodovou vdychtivém rozletu, když by se byla dala strhnout knějaké nerozvážnosti. Elinor měla také vřelé srdce amilou, citově bohatou povahu, jenomže se uměla ovládat, což se její matka dosud nenaučila ajedna zjejích sester naučit rázně odmítala.

Marianna byla vmnohých směrech dívka stejně pozoruhodná jako Elinor. Byla rozumná abystrá, ale všechno vášnivě prožívala: vsmutku ani vradosti neznala míru. Byla velkomyslná, milá, zajímavá: byla všechno jen ne rozvážná.

Kéž by Jane byla také trochu rozvážnější! Pak by jí nevadilo nečinně sedět ustolu ačekat, až ji políbí múza. Bohužel dnes však byla Jane velmi netrpělivá. Zvedla pohled apodívala se na modře vymalovanou stěnu. Něco vjejím nitru se vzpíralo. Ze zkušenosti věděla, že je lepší všeho nechat, neboť psát vtakové křeči bylo jako pokoušet se zlostně smát. Tím nikdy nikdo nikoho nepřesvědčil anakonec by popsané listy skončily vplamenech krbu.

Trochu zarmoucená, ale uklidněná pomyšlením na to, že si sAletheou domluvila schůzku usnídaně, zavřela víko psacího pultíku. Chvíli nechala ruce spočinout na hladkém mahagonovém dřevě, pak vstala, řekla si, že tvořivost se nedá vynutit, aznovu se vysvlékla zdenních šatů, aby si oblékla něco vybranějšího. Na cestu do Manydown House musela vypadat alespoň trochu elegantně; jen ty velké dřeváky působily trochu selsky, ale co mohla dělat, když otec nevlastnil kočár? Ve skutečnosti si ztoho Jane těžkou hlavu nedělala. Ráda chodila na procházky bez ohledu na to, co si počasí zamanulo. Ať bylo větrno nebo slunečno, pršelo nebo padaly kroupy, Jane chodila pěšky čtyři míle do domu své přítelkyni vBasingstoku azase čtyři zpět. Dokonce ivnoci se jednou odvážila, ale trochu se bála.

Pohled jí zabloudil ke Cassandřině posteli akakvarelům shromážděným na krbové římse– portrétům Jane, které Cass malovala. Jane vnařasených šatech, Jane opřená ovrbu na břehu jezera. Protože Cass měla potíže se ztvárněním obličejů tak, aby působily živě, malovala ji vždy zezadu. Kdyby se někdo, kdo Jane neznal, snažil ztěchto obrazů vyvodit závěry ojejím zevnějšku, určitě by usoudil, že je škaredá jak noc.

To podle svého názoru nebyla. Líbila se jí její svěží pleť, lesklé tmavě hnědé oči ahnědé vlasy, které se jí při troše snahy jemně vlnily ahezky rámovaly obličej. Když už byla řeč osvěží pleti, nastal čas na rychlou očistu. Voda vmisce byla ledová, když do ní Jane ponořila obličej. Zvedla hlavu, rychle se osušila, vzala si trochu růžového krému, který jí Martha, stejně blízká přítelkyně jako Alethea, namíchala, apotřela si jím tváře. Pak seběhla po schodech dolů. Bohužel až na předposledním schodu si uvědomila, že jestli se chtěla zdomu vytratit nepozorovaně, musí být potichu. Co nejtišeji našlapovala na prkna vtemné chodbě. Zašmátrala po kabátě ačepci, píchla se do prstu oosamělou větvičku cesmíny, kterou zde Cass před odjezdem zavěsila, protože nikdo jiný zrodiny si na takové zdobení nevzpomněl, zašeptala: „Au!“, došmátrala ke vchodovým dveřím aotevřela je, avtom uslyšela matčiny kroky zhorního patra.

„Jane? Jane, to jsi ty?“

„Ano, maminko, jdu pryč.“

„Ale Jane, já myslela, že mi dneska pomůžeš!“

„Taky ano, maminko! Vrátím se nejpozději do tří hodin.“

„Za tři hodiny? Jane!“

To už ale Jane nechala zahradní branku daleko za sebou avnemotorných dřevácích spěchala kcestě na kraji lesa. To byla klika! Vžupanu za ní matka rozhodně nepoběží.

u

„Proboha, Jane, zastihl tě hurikán?“

Alethea, která snad před zrcadlem strávila už celé hodiny, se začala hlasitě chichotat, když Jane vstoupila do salonu.

„To tak vypadám?“ Jane si sáhla na hlavu, jež skutečně působila poněkud neučesaně, apokrčila rameny. „Asi jsem se rozcuchala.“

Spustila se do plyšového růžového křesla asnadšením hleděla na řadu pokrmů, které pro ni její přítelkyně připravila. Pak zvedla zrak ashranou přísností si ji prohlédla.

„Ty chceš, aby mě po parketu na plese Chuteových váleli jako sud, viď?“

„Ale kdepak!“ Alethea se začervenala. Vypadala přesně tak, jak si Janina matka toužebně představovala, že budou vypadat její vlastní dcery, než spatřily světlo světa: malá adrobná, sdlouhými hedvábnými blond vlasy. Měla letní, blankytně modré oči ajejí krásný obličej zdobil malý nosík. Alethea se oblékala elegantně asgrácií dokázala celé hodiny nosit knihy na hlavě (zatímco Jane je vždy po krátké době sundala azačala si vnich číst), mluvila, jak se na mladou dámu slušelo apatřilo, anetoužila po ničem jiném než po manželovi.

Ale přestože byly Jane aona tak rozdílné– apřestože paní Austenová dávala Jane Aletheu jako největší vzor–, obě mladé ženy si skvěle rozuměly. Před třemi lety se Aletheina rodina přestěhovala na obrovské panství vBasingstoku nedaleko Steventonu. Alethea byla ze sester nejmladší, ale měla ještě mladšího bratra, který se měl jednoho dne stát pánem Manydown House aokolních pozemků. Bude však trvat ještě dlouho, než se tak stane. Mezitím mohla Jane okusit všechny báječné věci, které se připravovaly vtamní panské kuchyni. Jablečné košíčky, krůtí maso vaspiku akoláčky. Na faře byl obvykle ksnídani jen toast ačaj.

„Jak sis rozcuchala vlasy?“ zeptala se Alethea poté, co chvíli sledovala, jak si Jane na talíř nakládá od všeho kousek.

„Ale!“ vykřikla Jane aprotočila oči. „Jak myslíš?“

„Má to něco společného stvou matkou?“

„Ovšem, ikdyž jen nepřímo,“ odpověděla Jane asnažila se vyslovovat zřetelně, ikdyž měla vústech sousto jablečného koláčku. „Cestou sem jsem narazila na naši sousedku. Paní Hendersonová se mě nejdřív vyptala na všechny podrobnosti Cassiny svatby apak začala mluvit oté mé.“

„To snad ne!“

„To snad ano. Ale nemysli si, prosím, že na to paní Hendersonová přišla sama. Povídala, že včera šla smaminkou napůl cesty zvesnice ata už to prý má pro mě hezky všechno naplánované. Sice zatím žádného ženicha nemáme, ale vše ostatní už bylo uváženo aspočítáno. Můj sňatek, jedno ským, bude stát matinku hotové jmění, od úst si bude muset odtrhovat, ale naštěstí by dotyčný pán měl disponovat značným majetkem abude moci vyplatit odškodné, načež si bude maminka konečně moci žít tak, jak vždycky snila.“

„Jsi si jistá, že to pro tebe matka chce?“ namítla Alethea. „Koneckonců netrvala na tom, aby si Cass našla nějakého dědice.“

„Ne, ale já jsem nejmladší. Kam jinam by měla vkládat své naděje, když ne do mě?“

Jane si vzala koláček anamazala ho tlustou vrstvou smetanového krému. Skrz mraky si prorazil cestu paprsek slunce arozzářil stěny salonu pokryté světle žlutými hedvábnými tapetami. Někdy si Jane představovala, jak tu píše. Vzít si tak svůj psací pultík, který nebyl omoc více než přenosná dřevěná skříňka, arozložit ho tady svýhledem na okolní lesy. Vždycky tu byl klid. Naopak na faře bylo po deváté hodině pokaždé rušno: paní Austenová hlučně probírala jídelníček anákupy, které je třeba udělat, pan Austen pronikavým pískáním svolával ovce nebo své žáky, ikdyž se už dávno snažil pískání odvyknout. Cass rachotila po schodech se svým stojanem, apokud byl na návštěvě některý zJaniných bratrů, dělal hluk za deset.

Alethea zúžila oči.

„Ale není to tak správné? Že si matka dělá odceru starosti?“

Když Jane vzhlédla, viděla, jak se vAletheiných očích mihla touha. Ona matku neměla avětšinou otom nerada mluvila, ale čas od času, jako dnes, na to musela myslet abyla pak smutná.

„Já jsem ale!“ Jane ji uchopila za ruku astiskla ji. „Netrap se, prosím. Dobře vím, že imatka jako ta má je lepší než vyrůstat bez ní.“

Zamyšleně se podívala na Aletheu, která se snažila tvářit statečně.

„Ale prosím tě, nepodceňuj, jaké to je, když se ti něco snaží neustále vtloukat do hlavy. Moc bych si přála, abychom spolu lépe vycházely,“ dodala Jane. „Jenže je fakt, že sCass jí zdomu odchází celý svět, zatímco se mnou má většinou jen kříž.“

Alethea se napila čaje aopatrně položila hrníček ztenkého porcelánu zpět na podšálek.

„Tomu nevěřím, Jane. Tvá matka možná projevuje lásku jinak, než by sis přála, ale už to, že tě chce provdat, ukazuje, jak moc jí na tobě záleží. Ataky ti projevuje náklonnost, adokonce iobdiv! Básní otom, jak jsi chytrá, anedělá ti snad oddané publikum, když recituješ ze svých textů?“

To byla sice pravda, apřece… Mezi matkou aJane bylo něco, co se do ní zarývalo jako trn. Přesto se paní Austenová, která byla nepochybně nesmírně složitá osobnost, pyšnila idobrými stránkami. Například měla za to, že pro mladou ženu je nesmírně vhodné, aby nadšeně četla, ana rozdíl od některých lidí vokolí nesdílela názor, že dámy by měly dávat najevo svou inteligenci mlčením.

„Povídej teď ale ty! Co je nového?“

Jane si lokla černého čaje ase zavřenýma očima vychutnávala jeho chuť avůni.

„No jistě!“ zvolala Alethea. „Ty to asi ještě nevíš!“

„Copak?“

„Madam Lefroyovou navštívil její synovec.“

To bylo skutečně překvapení! Jak to, že otom Jane nevěděla? Fara Lefroyových byla mnohem blíž kAustenovým než kAletheině rodinnému domu. Jane se také domnívala, že ksobě mají smadam Lefroyovou, jež sdílela její nadšení pro literaturu apoezii, blízko.

„Akdopak je ten synovec? Už ses sním seznámila?“

„Ty vůbec oničem nevíš?“ tázala se Alethea udiveně avrtěla hlavou.

„Vůbec oničem. Naštěstí maminka také ne,“ dodala Jane chmurným hlasem, „jinak bych teď neseděla tady, ale vedle toho mladíka amusela bych ho přemlouvat, aby mě požádal oruku.“

Alethea se začervenala. „Ani nevím, jestli je skutečně mladý.“

„Do starého železa nebude, jestli je to synovec madam Lefroyové.“

Pak si ale Jane uvědomila, že její přítelkyně Anne Lefroyová je ošestadvacet let starší než ona, amohla tedy skrývat synovce, kterému mohlo být třicet nebo ivíce let.

„Co jsi oněm slyšela?“ zeptala se, neboť její zvědavost byla nyní podnícena. Na faře Lefroyových strávila dlouhé chvíle. Jestli se madam Lefroyová někdy zmínila osynovci, vůbec si na to nepamatovala. Nebo snad ano? Získala neblahou předtuchu…

„Žije ve Skotsku?“

Alethea zavrtěla hlavou.

„VIrsku. Přesněji vDublinu, kde vystudoval Trinity College. Myslím, že je na cestě do Londýna, kde se chystá studovat práva, ale odskočil si do Hampshiru.“

„Aco si oněm lidé říkají?“

„Ale, znáš je.“ Alethea se šibalsky usmála. „Předstírají, že se oněj nikdo nestará, ale vzákulisí si šuškají. Podle všech zpráv je pan Thomas Langlois Lefroy výjimečně pohledný, neuvěřitelně inteligentní, jednou bude nesmírně úspěšný, ale nikdy ne bohatý, je to také nejšarmantnější člověk, jakého kdy potkali, ale zároveň nosí nos trochu nahoru, ikdyž vůbec nemá proč. Aon…“

„… voní po fialkách,“ zkusmo dořekla Jane za Aletheu.

„To jsem říci nechtěla!“

„Ale pročpak ne? Vůně je skvělá vlastnost, ne?“

„Vůně není přece vlastnost, Jane, aty bys to měla vědět lépe než kdokoli jiný.“ Vyčítavě zavrtěla hlavou.

„Takže abych to shrnula,“ řekla Jane. „Ve Steventonu, Basingstoku aokolí není mladíka svůdnějšího, než je synovec madam Lefroyové. Azrovna ty na něj nejsi zvědavá?“

„Inu…“

„Inu?“ pobídla ji Jane. „Nemyslíš, že bys ses do tohoto pana Lefroye mohla zamilovat?“

Alethea zrudla ještě více aoči jí horečnatě zaplanuly.

„Ale vždyť já jsem se sním nikdy nesetkala!“

„To přece nevadí.“

Alethea udeřila Jane vějířem.

„Ty jsi nemožná.“

Ale přece to byla pravda. Alethea se mnohokrát předtím nesetkala smladíky, okterých slýchala. Atato skutečnost jí pranic nebránila vtom, aby si vdavky snimi vykreslila do všech detailů. Ach ano, kdyby byla dcerou paní Austenové, měly by si vždycky očem povídat…

„Zmínila jsem se, že nemá vyhlídky na jakékoli dědictví? Sourozenců má nespočet, navíc se jeho otec špatně oženil. On se totiž…“ Alethea se naklonila dopředu aztišila hlas, přestože široko daleko nebyl nikdo, kdo by je poslouchal: „… oženil zlásky.“

„Pro pána krále, jak jen mohl?!“ zvolala Jane přehnaně teatrálně.

Alethea, která si zřejmě posměchu vJanině hlase nevšimla, vážně přikývla azamračila se.

„Abys pochopila…“

„Moji bratři se ti také líbili ažádný znich nemá nadějné vyhlídky.“

Alethea se začala bránit, ale pak se zarazila.

„Chtěla jsem být nejen tvá přítelkyně,“ řekla, „ale itvoje příbuzná. Každopádně nechci opanu Lefroyovi vůbec nic vědět. Můžeš ho mít, jestli chceš.“

Jane zděšeně zamávala Alethee před obličejem rukou, aby ji umlčela.

„Jen maminku na nic nenaváděj! Dám si záležet, aby se neúčastnila žádného sousedského bálu, dokud se tu tenhle pan Thomas Taknějak Lefroy bude zdržovat. Jestli nás seznámí, uslyší maminka zvonit kostelní zvony! To bych si raději vzala někoho ze vsi. Tady alespoň vím, na čem jsem.“

„Jonathana Byerse nebo Thomase Gallaghera?“ hádala Alethea achichotala se.

Jane zamyšleně pohlédla na hedvábnou tapetu.

„Přesně tak,“ řekla, „ikdyž by to nebylo snadné. Koneckonců vím, že vysoký švihák Jonathan Byers vdětství vášnivě rád pojídal žížaly.“

Alethea se zachichotala hlasitěji.

„Astále si pamatuji, jak mladému Georgi Fenthlowovi po dlouhém perném dni zaváněly punčochy. Také jsem kdysi hleděla do hlubokých kráterů, jež se tvořily vzubech pana Gallaghera, který pokud je mi známo, stále velmi nerad používá zubní pudr.“

Alethea málem spadla smíchy ze židle.

„Ty jsi báječná, Jane.“

Jane se zachmuřeně zahleděla na stůl, ale pak se znovu natáhla pro zákusek.

„Ne,“ slyšela se nezřetelně říkat, „to ty jablečné koláčky jsou báječné.“

„Máme nového kuchaře. ZFrancie.“

„Ano?“

„Od té doby nemůžeme Harrise dostat zkuchyně.“ Alethea si povzdechla. „Popravdě ale nejde ani tak okuchaře, ale ojeho pomocnici. Je velmi hezká. Harris pro ni maluje zajíce. Myslím, že je do ní zamilovaný.“

„Tvému bratrovi je teprve deset let, Aletheo. Akromě toho, jak by se mohl zamilovat do ženy, která ani nemluví jeho jazykem? Nebo ona není Francouzka?“

„Je. AHarris je otrochu starší, Jane, aty to víš. Kromě toho, byli snad Romeo aJulie dospělejší? Azatřetí, když jde oumění připravit vynikající jídlo, není společná řeč potřeba, nemyslíš?“

Alethea si zšatů smetla pár drobků dortu. Jejich světle modrá barva jí dokonale ladila kočím.

Jane se zamyšleně podívala před sebe apak se jí po tváři rozlilo nadšení.

„Můžu si od tebe půjčit pero, Aletheo?“

Alethea na ni nejdřív překvapeně zamrkala, pak vstala apřešla kpostrannímu stolku pod majestátně vyhlížejícím, olejem malovaným předkem rodu Bigg-Witherů aotevřela zásuvku.

„Ale jak se chcete dál stýkat, když jste všechny konverzační možnosti rázem tak důkladně vyčerpaly?“ broukala si Jane apoznamenávala slova na látkový ubrousek. „Brzy vyčerpáte svá oblíbená témata. Brzy vám nezůstane žádné osvědčené téma.“

Alethea udiveně sledovala dychtivý pohyb Janiny ruky.

„Ana to,“ pokračovala Jane atéměř se tetelila radostí, „Marianna odvětila: ‚Atoto se sluší? Toto je spravedlivé? Byla jsem příliš neformální, příliš šťastná, příliš srdečná. Chovala jsem se otevřeně aupřímně, když jsem měla být rezervovaná, nemastná, neslaná avypočítavá. Kdybych mluvila jen opočasí ašpatných silnicích aprohodila jedno slovo každých deset minut, byla bych této výtky ušetřena.‘“

„No, to zní moc pěkně, Jane, ale co to má společného sHarrisem anaší kuchtičkou?“

Jane se pokusila oomluvný úsměv, avšak ve tváři se jí skutečná lítost nezračila.

„Velmi mnoho! Nebo…“ dodala, když se zamyslela, „… přece jen ne zas tolik. Vyprávěla jsem ti osvém dopisovém románu oElinor aMarianně a…“ Zhluboka se nadechla anazlobeně zavrtěla hlavou. „Pořád stím nemohu hnout! Nedaří se mi pro obě sestry najít ten správný hlas, ale právě teď jsem to měla vhlavě, jako by byly konečně se mnou a… Odpusť.“ Vzpamatovala se. „Nechci, aby sis myslela, že si ktobě chodím jen pro nápady.“

Alethea se statečně usmála, avšak vypadala sklíčeně. Jane se ji ještě několikrát pokusila rozveselit, ale nepodařilo se jí to. Nejspíš se bála osvou budoucnost. Po sňatku mělo Harrisovi připadnout vše aAlethea ajejí sestry nedostanou nic. Nicméně Jane pochybovala, že se tou vyvolenou stane právě francouzská kuchtička.

Obvykle si spřítelkyní vždycky našly něco, čemu se mohly společně zasmát– ať už Jane prohodila jízlivou poznámku na účet jednoho ze sousedů, nebo Alethea vyprávěla omladším bratrovi, který často roztomile lumpačil. Dnes se však ona lehkost skrývala pod těžkým mrakem. Když se Jane loučila, snažila se kamarádku znovu rozveselit myšlenkou na svátky, ale Alethea se jen unaveně pousmála.

„Uvidíme se brzy, ano?“ zeptala se Jane, když tiskla tvář do Aletheiných vlasů.

„Samozřejmě,“ odvětila Alethea škrobeně austoupila.

Jane se smutně otočila ave svých příliš velkých dřevácích se opět pustila po cestě mírným svahem ke kované bráně. Cestou domů, která vedla smrkovými lesy avřesovišti, myslela na Aletheu. Když se poprvé setkaly, povídaly si hlavně onotách adomácích pracích. Zatímco Jane vyprávěla osvém každodenním životě– odovádění schlapci, kteří žili votcově domě, ovýrobě lodiček ze šišek amužíčků ze žaludů akaštanů, Alethea jí naslouchala sočima na stopkách. Její výchova byla úplně jiná. Měla guvernantku amnohem méně svobody, apřestože Jane Manydown House ráda navštěvovala, své přítelkyni tamní život nezáviděla.

Před několika lety objevily společnou vášeň pro tanec aod chvíle, kdy jim bylo dovoleno navštěvovat plesy vokolí, nebyly kzastavení. Byly si tak blízké, že se Martha, Janina stejně milovaná přítelkyně, někdy slehkou žárlivostí vhlase ptala, zda by ji Jane nemohla navštívit, aby mohly být konečně spolu samy.

Už asi rok se Alethea zaobírala svou budoucností. Na druhou stranu Jane, ačkoli byla odva roky starší, té své raději nevěnovala moc pozornosti. Nalomilo to snad jejich přátelství?

„Možná bych se měla zamilovat,“ zašeptala, jen aby slyšela, jak to zní.

Před ní skákala zvětve na větev veverka. Na obloze visela tmavě šedá mračna. Nebyl to zrovna povznášející pohled– astejně ji nedokázala tato představa rozveselit. Vůbec nevěděla, jak to chodí. UCass to přišlo samo, ale trvalo to dlouho, velmi dlouho. Tom Fowle, jehož si měla brzy vzít, byl jedním zoněch mladých chlapců, kteří snimi sdíleli společnou domácnost– bývalý žák otce, snímž Cass ipozději zůstala vkontaktu. Jane však kžádnému mladému muži nikdy nic necítila. Ani kjednomu ztěch, kteří bydlívali na faře, ani kžádnému zmládenců ze vsi. Byli tu samozřejmě idalší mladí pánové: zokolních farností například Tom Chute, snímž si příští týden jistě zatančí na plese, Harwoodovi synové zDeane, jeden zPortalových, ach, těch bylo nepočítaně! Ale žádného znich si Jane po svém boku nedokázala představit.

Na kopci, odkud byl nádherný výhled na Steventon, zpomalila apak zastavila. Opřela se okmen stromu apřejela rukou po jemné kůře. Měl by ji znepokojovat fakt, že se jí při pohledu na muže nikdy nerozbušilo srdce? Vždyť před týdnem jí bylo dvacet. Co když vůbec nebyla schopna lásky? Co když se jí nikdy rychle nerozbuší? Umělkyně musela city prožívat, měla by umět cítit bolest avyjádřit ji slovy; musela vědět, očem píše!

Jane ke kmeni přitiskla tvář azavřela oči. Zhluboka si povzdechla apak se rozhodla, že si stím nebude lámat hlavu. Jestli se zamiluje, stane se to určitě bez předchozího rozmýšlení. Apokud ne… Inu, mladíků si dovedla vybájit dost adost. Amožná imnohem lepší partie!

u

Doma, jakmile otevřela dveře, se její lehce pochmurná nálada zcela vytratila. Paní Austenová jako by si náhle uvědomila, že se blíží Vánoce.

„Jane!“ zavolala ochraptělým hlasem adrobnými krůčky se blížila kdceři, která si sundala čepec aprohrábla si mlhou zvlhlé vlasy. „Tady jsi! Neříkala jsi, že se vrátíš za třicet minut?“

„Říkala jsem, že za tři hodiny, ale myslím, že ty ještě nevypršely.“

Matka ji už však neposlouchala. Paní Austenová nebyla ani vnejmenším malá nebo drobná žena, ve skutečnosti byla mimořádně impozantní. Při pohledu do zrcadla však neviděla svůj hrdý austenovský nos ani odhodlaně vyhlížející, téměř černé oči. Nevnímala ani svých sto šedesát pět centimetrů, výšku, která byla na ženu úctyhodná. Spatřovala naopak křehounké stvoření, nejkřehčí zkvětinek, kterou kdy lidské ruce utrhly.

Proto se Janina matka vždy cítila téměř bezmocná aprohlašovala, že trpí těmi nejexotičtějšími nemocemi, onichž si vyhledávala podrobné studie vužitečné příručce Materia Medica.

„Jane!“ povzdechla si popuzeně anatáhla se po ruce nejmladší dcery. „Nevím, jak to všechno zvládnu! Ještě včera jsme měli říjen, ateď jsme na prahu nového roku!“

Jane se usmála apak jí padl zrak na nepořádek, který byl rozesetý po celé podlaze, dokonce ipřes otevřené dveře do salonku. Větvičky cesmíny, znichž se červené bobule skutálely mezi prkna, čerstvě uříznuté snítky vavřínu, které matka začala splétat sbřečťanem, ale pak ji přešla chuť. Na komodě jedlové větve pohřbily otcův klobouk apod ním jeho dýmku. Ahromada lesklého papíru ve zlaté, zelené ačervené barvě uJaniných nohou jen vybízela, aby si kdokoli po libosti vzal list aněco pěkného zněho vystříhal.

Ano, byly tu Vánoce, Janina nejoblíbenější část roku. Zhluboka se nadechla, všechny chmury tytam, anasávala vůni punče ahřebíčku, která se kní nesla otevřenými dveřmi zkuchyně.

„Nejdřív to tu musíme trochu porovnat,“ navrhla.

Matka přikývla aspovzdechem si dala ruku na hruď.

„Víš, že na takovou námahu nejsem stavěná, Jane.“

„Vím, maminko, vím.“

„Mohla bys mi sem poslat Susannu sšálkem čaje? Půjdu si odpočinout.“

„Jistě, mami. Ale ne, to nepůjde, Susanna je smatkou vBasingstoku.“

Nato si matka povzdechla tak srdceryvně, že ji Jane uchopila za ruku aujistila, že jí onen šálek čaje mileráda přinese sama. Když se otočila, koutkem oka zahlédla, jak matka, shrbená, ale příliš mrštná na to, aby byla smrtelně nemocná, vstupuje do šicího pokoje, jehož okno, pod nímž stálo sametové lehátko, směřovalo na západ. Vletních dnech pokoj vždy odpoledne zalévalo zlatavé světlo, teď se však místnost halila do temné prosincové šedi.

„Auvajs!“ ozvalo se zpod něj.

Jane nadskočila apak se zasmála. Ubrus trochu nadzvedla. Ve tmě se cosi pohnulo, ozvalo se zakašlání apak se objevila malá, baculatá ableďounká ručička.

„Co to tam děláš, Anno?“

Jane ruku spustila.

„Píšeš, má milá?“

„Nedaří se mi.“

u

„Ale…“

u