Copyright © Anna Szafrańska 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Alřběta Růžičková, 2023

Cover © Paulina Klimek, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3236-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3237-1 (mobi)

přeložila Alžběta Růžičková

Důstojnost nemá význam, pokud je člověk loutkou v něčích rukách. Loutkou zbavenou vůle a zmanipulovanou takovým způsobem, že ztrácí vědomí vlastní existence. Naučili mě říkat to, co ostatní chtějí slyšet. Byla jsem naprogramovaná k absolutní poslušnosti. Myslela jsem si, že je to tak správné, že to je slušnost. Tak mě vychovali a takový jsem znala život. Poslouchala jsem jedinou osobu. Svoji matku.

Ženu, která způsobila, že jsem po velkou část svého života nechápala, že ubližuji druhým. Že mám… hlas. Hlas, který můžu použít a který bude slyšet.

A že na mé volání možná někdo odpoví.

Dostala jsem šanci z té klece utéct a život v nebytí nechat za sebou. Zamilovat se a snít. Tak kdo předtím nevěděl, co jsou to sny a jak úžasné je mít možnost je realizovat, nepochopí, jak opojný je to pocit. Ta svoboda. A když jsem se jí otevřela, přišla i láska. Protože navzdory všemu, co mi vštěpovali, skutečně existovala a já dokázala opravdu milovat.

Ale když jsem vyslovila posvátné „ano“, když jsem slíbila lásku, věrnost a manželskou úctu tomu jedinému, v tu chvíli jsem tíhu toho slibu necítila. Necítila jsem to stejné jako ve chvíli, když jsem se dívala na dva mé blízké, členy mé rodiny, kteří zbytek svého života chtěli strávit společně. A kteří se upřímně milovali a navzájem si slíbili, že o sobě nikdy nebudou pochybovat.

V tu chvíli jsem chápala všechny ty matky, babičky, tety a další ženy, kterým se během výměny prstýnků draly slzy do očí. S něhou vzpomínaly na svou vlastní svatbu, mrkaly na své manžely anebo čekaly na podobně krásný den, kdy konečně složí manželský slib tomu jedinému. I já jsem patřila do té skupiny, až na to, že… svou lásku jsem už dávno ztratila.

Nenávratně.

Neměla jsem nikoho, s kým bych se o ty vzpomínky podělila. Ne každý pár zůstane spolu navždy, i když si slíbí „lásku, věrnost a manželskou úctu“, a „dokud nás smrt nerozdělí“ je vlastně jen banální slepenec několika slov. Je to lež. Stejně jako celý můj život. Protože já jsem se té lásky musela vzdát. Nechat ji odejít. Protože jsem byla příliš poškozená. Neúplná.

Ukázalo se, že ne každá pohádka končí happy endem.

KAPITOLA 1

Jestli nás dostihne svítání

Vykřičím mu to do tváří

Máme lásku, život chceme brát

Na chyby máme čas

Chcem dojít dál

Než na dosah ruky

Jestli nás dostihne svítání

Stanem mu tváří v tvář.

Daria Zawiałow, Król, Igo, Świt

„Na základě jednomyslného prohlášení, v přítomnosti svědků, ve jménu polského státu a přede mnou, úředníkem matričního úřadu, prohlašuji, že manželství mezi paní Malvínou Emilií Collinsovou a panem Arkadiusem Damięckým bylo uzavřeno ve shodě s platnými právními předpisy,“ odrecitoval neobyčejně hezký úředník. Mohlo mu být něco málo přes třicet. Pak milým pohledem přeletěl lidi v sále, lehce se usmál a vyzval je: „Můžete aplaudovat.“

Tak jsme tleskali. A v případě Mata a několika Arkových kamarádů i hlasitě pískali.

Já jsem se navíc snažila ovládnout ty pitomé slzy.

Se vzrušením, které mi stahovalo hrdlo, jsem sledovala, jak se Arek sklání a objímá křehkou Malvínu, přičemž jí za téměř ohlušujícího doprovodu gratulací a pokřiku něžně slíbává nervózní smích ze rtů. Po Arkovi, který se před pouhými pěti minutami třásl jako osika, zatímco se snažil sebrat droboučké prstýnky ze stříbrného tácku uvězněného v rukách Lilky a Oskara, nebylo ani stopy. Oskar mu to rozhodně neulehčoval, protože v náruči svojí mámy divoce nadskakoval a rozdával odzbrojující úsměvy na všechny strany. Nakonec se úkolu zhostil tak, že prsten nasadil Malvíně na prst, ta jen protočila oči a nasunula si ho až na doraz. O chviličku později místnost explodovala smíchem, když mu s urputným výrazem natlačila zlatý kroužek na prsteníček, poklepala ho a triumfálně prohlásila: „Sedí dobře.“ Už jsem se chtěla zeptat, jestli mám přinést beton (jen tak pro jistotu), ale se stejným vtípkem mě předběhl blondýn sedící kousek ode mě. Instinktivně jsem prsty stiskla Malvíninu kytku.

Vysoký, tmavovlasý úředník požádal novomanžele a svědky, aby podepsali listinu, přičemž se nahlas a strašně oficiálně zeptal Malvíny, jaké příjmení bude používat po svatbě. Nikoho nepřekvapilo, že se rozhodla pro zdvojené příjmení Collins-Damięcká. Nakonec budou ještě nějaký čas bydlet a pracovat v Irsku, a ona sama měla v budoucnu řídit rodinnou firmu.

Hned poté, co Malvína a Arek dokumenty podepsali, jsem přistoupila k obrovskému, bohatě zdobenému stolu a vzala do ruky propisku. Za dvě vteřiny bylo hotovo. Chtěla jsem ji rychle odložit na podnos, ale v té chvíli stiskla moje prsty cizí dlaň. Nemusela jsem zvedat oči, abych se podívala, komu patří. Už první jiskra způsobila, že se mé tělo chtělo vytrhnout a zároveň, což bylo naprosto iracionální, zůstat v té pozici ještě chvilku – nebo dvě.

„Teď je řada na mně,“ šeptl ni do ucha sametový hlas. Mohla jsem zachytit smyslný chrapot, který mi úplně vyřadil mozek. To se dělo vždycky, protože moje představivost mi hned začala podsouvat podmanivé vize založené na vzpomínkách, ve kterých byl jeho hlas přesycený žádostivostí a touhou.

Ve kterých po mně toužil.

Předstírajíc, že mě to úplně nevyhodilo z rovnováhy, jsem se zvedla ze židle, jenže jsem instinktivně otočila hlavu. Moje chyba, protože v tom okamžiku mě chytil ten krystalicky čistý odstín blankytu. A kdyby tu nebyl ten uštěpačný, ironický úsměšek, který se mihl na mužových ústech, určitě bych zasněně vzdychla, bez ohledu na lidi všude kolem. Pustila jsem propisku a lehkým pohybem osvobodila dlaň, odsunula se a udělala mu místo u stolu. Neodpustila jsem si další moralizující rozhovor sama se sebou.

Timon Collins byl zakázaný.

Zakázaný!

I jako objekt chvilkových fantazií, i jako muž.

Prostě zakázaný.

S grácií jsem si sedla na vysokou židli vedle Arka a kradmo se podívala do strany, ale ten veselý pár si ničeho nevšiml. Koneckonců od té doby, co můj bratr uviděl Malvínu v bílých šatech, úplně ztratil zdravý rozum, ale neměla jsem na něj v tom smyslu absolutně žádné požadavky. Moje švagrová byla vždycky krásná a sršela nenuceným sex-appealem, ale dnes překonala sama sebe, když se objevila ve svatebních šatech ve střihu mořské panny. Měla záviděníhodnou figuru. Pevná, plná prsa, úzký pas, smyslné hýždě a pěkně tvarovaná stehna, která nejednoho muže připravila o rozum. A k tomu šaty, s dlouhými, krajkovými rukávy, odhalenými zády a rozparkem, který sahal téměř až k bedrům. Několikrát jsem nachytala Arka, jak mu k tomu místu bezděčně utekl pohled, a asi i sama Malvína věděla, jakou reakci u svého chlapa vyvolala – když na sobě ucítila mužský pohled, na tvář jí vběhl ruměnec a nervózně se zavrtěla.

Po oficiální části ceremonie a ve spěchu vypité skleničce sektu přišel čas na blahopřání. Zatímco se na svůj obřad už připravoval další pár, vyšli jsme před budovu Městské váhy, ve které se nacházela oddací síň. Na Malvínu a Arka se sesypaly okvětní plátky a drobáky, někdo dokonce v žertu rozhazoval falešné peníze v hodnotě pěti set eur, ale tuhle záhadu jsme rychle rozluštili. Matyáš je dával Oskarovi, který je dychtivě rozhazoval tetě a strejdovi pod nohy a s poskakováním utíkal pryč.

Zatímco Timon šel připravit Arkovo auto, já sbírala květiny i obálky a dávala je do prozřetelně přichystaných ozdobných dřevěných krabiček.

Jen jeden člověk stál celý čas trochu mimo. S nikým nenavázal oční kontakt, natož aby zapředl rozhovor. Malvínin a Timonův otec měl ve tváři výraz, jako by na svatbu své dcery přijel jen pod pohrůžkou trestu smrti. Během posledních dnů jsem se snažila do toho nezasahovat ani nepronášet uštěpačné poznámky, které by odkazovaly na jeho očividnou aroganci. Díky tomu jsem měla rty rozkousané málem do krve. Také jsem si musela připomínat, že to poslední, co bych měla dělat, je dávat někomu kázání. Přesto mě zpátečnictví staršího Collinse vytáčelo, a i když jsem musela přiznat, že Timon je z jiného těsta, všimla jsem si, že měli něco společného. Jejich hodnoticí, ocelový pohled vypadal téměř totožně, stejně jako stisk rtů, když je něco rozčílilo, nebo děsivé mhouření očí předtím, než prohodili nějakou sarkastickou poznámku. Ale jedno jsem starému Collinsovi přiznat musela – měl úroveň. Stejně tak Timon… Nedalo se nic dělat, ruměnec mi polil tvář už jen při vzpomínce na to, jak mu tmavomodré sako obepínalo vysportovanou postavu.

„Musím ti říct, že oblek chlapa změní.“

Otočila jsem se na Lauru, která, jak se ukázalo, se celkem nenápadně přesouvala z místa na místo a dělala několik fotek poslednímu gratulujícímu páru. Když jsem odnášela květiny a obálky, zavadila jsem pohledem o černý obrys tetování, co vykukovalo zpod manžet bratrovy košile. Tribaly představovaly němou památku po jeho první ženě, Paulíně, a ani on, ani Malvína neměli v plánu je odstranit.

„No to máš pravdu, Arek vypadá jako nějakej gangster,“ zabručela jsem, aniž bych přerušila skládání dárků do krabice u svých nohou.

„Nemluvila jsem o Arkovi, ale o Timonovi!“ zasmála se Laura a půvabně protočila oči.

„Řeknu ti, Matyáše i Arka jsem už párkrát v obleku viděla, ale Timon…“ zmlkla a obdivně vzdychla. „No, je na co se dívat.“

„Protože ve všem vypadám úchvatně,“ uslyšela jsem za zády sametový hlas a okamžitě mi naskočila příšerná husí kůže. Timon nás obešel a zvedl krabici. To by všechno bylo v pořádku, kdyby po mně nehodil koketní úsměšek a jeho spalující pohled neklouzal po mých odhalených nohách.

„A ještě lépe vypadám bez něj,“ dodal perverzně, protože si určitě všiml, jak na něj mžourám.

Když konečně zvedl krabici a uložil ji do kufru Arkova auta, zaparkovaného u zdi budovy, prozřetelně jsem mu uhnula z cesty.

„Nemusíš špehovat,“ zamumlala jsem zachmuřeně.

„Mám prostě šestej smysl a poznám, když se o mně mluví,“ zářivě se usmál, založil si ruce na prsou, a zatímco si prohlížela fotky ve foťáku, nahlížel Lauře přes rameno. „Tak co, nacvakalas tam nějaký pěkný fotky?“

„Celkem dost. Zejtra ti je pošlu na mejl.“

„Klídek, nemusíš spěchat, stejně je nezačnu zpracovávat dřív než ve středu. Při tý příležitosti mi můžeš poslat i ty z rozlučky,“ dodal nezávazně, ale když jsme sebou nervózně škubly, se zájmem si nás změřil pohledem.

Laura rychle zalapala po dechu, vypnula foťák a schovala ho v tašce pověšené přes rameno.

„Chtít můžeš,“ povzdechla jsem si a zdánlivě bez zájmu pokrčila rameny. „Zapomeň na to, Collinsi. Mě například vůbec nezajímá, jak vypadala pánská rozlučka.“

„P… Přesně tak,“ vyhrkla Laura a gestikulovala tak nápadně, jako by přešla na znakový jazyk. „Navíc jsem ty fotky už stejně smazala. Má je jenom Malvína! Takže… Opravdu nemám, co bych ti ukázala. Večeře, procházka po náměstí, pár drinků v baru… Vždyť to znáš…“

Bohužel, její panický vodopád slov způsobil, že Timon nabyl ještě větší podezření a za pohled, který na mě upřel, by se nemusel stydět žádný představitel investigativně-soudní instituce, obecně známé jako inkvizice.

„Vždyť to znám?“ zopakoval hlubokým, bezbarvým hlasem.

„Znáš,“ znovu jsem pokrčila rameny a ostentativně se k němu obrátila zády.

„Takový argument mi nemusíš vysvětlovat. Copak jste…“ Očividně se toho tématu chtěl držet dál, ale nečekaně ho přerušila Malvína. Na rtech měla oslepující úsměv, aniž by tušila, jaká je situace.

„Tak co? Pojedem už domů…?“ stoupla si vedle nás, naklonila hlavu a pomalu zamrkala, jako bych se úplně zbláznila. „Džas… co se ti…“

Byla jsem přesvědčená, že ji svým vytřeštěným pohledem ještě víc vyděsím, ale účel světí prostředky. A k úspěchu chyběl už jen krůček, jenže v tom momentě se Timon protlačil dopředu a přes zaťaté zuby syknul: „Kde jste byli na rozlučce, že mi Laura i Jasmína odmítají poslat fotky?“

Malvína se hlasitě nadechla, do ruky mu téměř vrazila svou kytici a panicky zaúpěla: „Ne!“

Timon zaraženě ustoupil a Malvína se okamžitě znovu zkoncentrovala a pokusila se vrátit ke svému předchozímu úsměvu, vypadal ale příšerně nepřirozeně. Tak nepřirozeně, že Timon přivřel oči do velikosti mikroskopických štěrbinek.

„O ty fotky se neboj!“ smála se, zatímco ostentativně mávala kyticí fialových frézií. „Už je mám u sebe, takže se tím nemusíš zabývat.“

Dávno jsem se naučila, že Timon je těžký soupeř a nedá se snadno odradit. Právě otvíral pusu, ale v tu chvíli na něj zavolal Arek a máchnutím ruky ho přivolal k sobě. Všimla jsem si, jak se baví s Mirkem, naším společným kamarádem a majitelem tetovacího salónu na Wroniecké. Nedávno mi psal, že by rád poslal Timona na dvoutýdenní školení do Mirkova salónu.

Když viděl, jak jsme si úlevou oddychly, byl Timon obzvlášť neochotný nechat nás být, ale neměl jinou možnost než poslechnout svého šéfa. Od cesty jsem mu poslala nechutně drzý úsměv, na což zareagoval vzteklým skřípáním zubů.

„To bylo o chlup,“ vydechla Laura a ovívala se dlaní. Vypadala, jako by právě ztratila pár let života.

„Až moc blízko,“ přiznala Malvína a ostře se na mě podívala. „Do háje, Džas, ty a ty tvoje šílený nápady!“

„No a co!“ zabručela jsem nevině. „Ty ses taky celkem dobře bavila, když se ten striptér oblečenej jako policajt…“

„Zmlkni!“ naklonila se ke mně a pohrozila mi prstem. „A kam se poděla zásada: Co se stalo ve Vegas, zůstane ve Vegas?!“

„Nebyly jsme v žádným Vegas,“ úskočně jsem se jí vyhnula.

„To je univerzální! Dokonce ani Lilka se před Matyášem neprořekla, a to už je nějakej úspěch.“

„Protože si zakryla oči, když… Když ti Arek zkoušel navlíknout ten prsten, myslela jsem, že umřu smíchy!“ hladce jsem zaimprovizovala a přitom postřehla, jak se můj bratr plíží za Malvíninými zády.

Ačkoli v jeho případě výraz „plíží se“ zněl víc než groteskně. Bylo nemožné, aby se muž téhle velikosti dokázal nepozorovaně přiblížit. To je, jako když by se najednou zvedli a postavili na sebe všichni rytíři z Blaníku a řekli, že si půjdou lehnout o kousek dál.

„Nenapadlo by mě, že budeš až tak nervózní,“ řekl Arek. Mé chování ho trochu zmátlo. Ale trik se povedl, protože místo aby se pozastavil nad našimi zaraženými výrazy, přitulil se zezadu k Malvíně a jemně ji políbil na odhalený krk.

„Poradil sis s tím skvěle,“ zavrněla jeho novopečená manželka, zatímco ho hladila na předloktí. Odtáhla se, opřela si hlavu o jeho širokou hruď a jemně se usmála. Oči se jí rozzářily. „Pojedeme?“

„Dámy mají přednost, paní Damięcká,“ zavrněl, nabídl jí rámě a odvedl ji k autu.

Laura rychle odběhla, aby našla Lilku a Matyáše, se kterými se měla svézt, a já jsem hledala Timona. Bohužel jsem byla nucená přerušit jeho diskusi s Mirkem – mohli ji dokončit někdy jindy, třeba na svatební hostině. Dnes jsme se museli držet programu. Nastoupili jsme do Arkova černého teréňáku, který pro dnešek zdobily komické bílo-fialové kytice šeříků a stužky v barvě lila. Ta kára měla charakter, to se jí nedalo upřít, až jsem se divila, že bratr dovolil Malvíně tuhle „klasiku“ takhle znetvořit, protože svého času ji chránil jako oko v hlavě. No co už, očividně byl teréňák nadobro sesazen z trůnu.

Timon nastartoval auto, a když pomalu přidával plyn, ozvalo se dravé vrčení motoru. Samozřejmě si to nedokázal odpustit, a zatímco objížděl náměstí, hlasitě troubil. Skupinky náhodných chodců se zastavovaly, hlasitě tleskaly, a našlo se i pár odvážlivců, na první pohled studentů, kteří se pokusili zorganizovat svatební špalír.

„Nechce se mi věřit, že už je po všem!“ vzdychla Malvína a krátce zavýskala. Ohlédla jsem se přes rameno a široce se usmála, když jsem viděla štěstí ve tvářích mých dvou nejbližších.

„Ach! Cítím, jak ze mě padá všechen ten stres!“

„Jo, už je po všem. A přitom to ještě nezačalo,“ dodal tajemně Arek, vzal její pravou ruku a políbil ji na prsten. To samé udělal s levou, kde políbil prsten Claddagh vytetovaný na prsteníčku, se srdcem schovaným do vnitřku dlaně. Úcta v jeho očích ustoupila jiskřivému chtíči.

„Teď je to všechno před námi, miláčku.“

„Nechte si něco na večer a alespoň před dětma na sebe neházejte takový pohledy,“ zamumlala jsem vyčítavě a palcem ukázala na Timona sedícího vedle mě. A jako vždycky, nebyl by to on, kdyby mi to hned uštěpačně nevrátil: „Čivava promluvila. A taky se omlouvám, že jsem tě u stolu málem zasednul, ale sotva jsem si tě všimnul.“

„Prosím, nezačínejte,“ přerušila nás Malvína, jen co si všimla, že už otevírám ústa, abych Timonovi tu urážku oplatila. Arek pouze vyčerpaně vzdychl.

Nevrle jsem se otočila na sedačce a založila si ruce na prsou.

„On si začal,“ dodala jsem na svou obranu, a opravdu mě neuklidnilo, že si celá trojice pod nosem zamumlala: „My víme.“

Kousla jsem se do jazyka a vytáhla z přihrádky sluneční brýle, které jsem tam prozřetelně schovala hned ráno, když jsem přijela do Malvínina domu, abych jí pomohla se svatebními přípravami. Ten den se všechno smíchalo dohromady. Ačkoli byl naplánovaný do nejmenších detailů, stejně vznikl úplný galimatyáš. Od rána panoval v domě na Mazowiecké čilý ruch: mezi obývacím pokojem, kuchyní a zahradou, kde se měla odehrát část hostiny, pobíhalo asi deset lidí. Malvína si najala cateringovou agenturu, co se měla starat o obsluhu hostů a celou slavnost řídit. Ji samotnou jsem našla v koupelně, kde jí kadeřnice a vizážistka vytvářely svatební make-up a účes. Nejvtipnější byl ale Arek. Přípravy dokončil už hodinu před plánovaným odjezdem a bez ustání si upravoval uzel na kravatě. Musela jsem uznat, že v obleku vypadal úžasně, ale na taková oficiální vystoupení vůbec nebyl zvyklý. Přistihla jsem ho, jak si opakuje slova svatebního slibu, korzuje po pracovně a protřepává si ruce, aby se trochu uvolnil. Samozřejmě jsem ho mohla trochu pošťouchnout, že si slib přece musí pamatovat, nakonec jednu svatbu už měl za sebou, ale… Ta slova mi nějak nechtěla přejít přes jazyk. Na Paulínu vzpomínal a určitě ji stále miloval, ale Malvína byla jeho nová láska a žena, se kterou chtěl začít znova od začátku – zkrátka nový život. Jeho první svatba se od té mojí naprosto lišila. Během přísah lásky a věrnosti mu slova plynula z hloubi srdce, ale mně… Já k Alanovi necítila nic. Nemilovala jsem ho. Tenkrát ještě ne.

Když jsme přijeli na Mazowieckou, všichni hosté se už tlačili na schodech, podél cestičky vedoucí od branky, a dokonce i na terase. Hned jsem si všimla něčeho, co mě během vystupování z auta málem porazilo na chodník. Ve dveřích stál pan Collins a držel stříbrný podnos s chlebem a solí. A sakra… Věděla jsem, že tenhle úkol měli na starosti Lilka s Matem, ale jakým zázrakem se jim povedlo přesvědčit k tomu Malvínina otce? Na druhou stranu, kdo, když ne ona, by dokázal přesvědčit přísného a chladného pana Collinse? Stačilo, aby zamrkala těma svýma zelenýma, nevinnýma očima a i tomu největšímu tvrďákovi hned měkla kolena. Stačilo se podívat, jak si poradila s Matyášem.

Timon si významně odkašlal, takže jsem rychle oběhla auto a pomohla Malvíně podržet vlečku, zatímco vystupovala, aby s ní nezametla všechnu špínu z chodníku. Všimla jsem si, jak se její pohled setkal s pohledem otce stojícího ve dveřích a z tváře se jí vytratila všechna barva. Taky to nečekala. A přestože s ním během posledního půlroku pracovala prakticky každý den a jejich vztah už se nezdál být tak chladný jako předtím, stále podvědomě reagovala útěkem.

Věděla jsem dokonale, že strachu z opovržení svým vlastním rodičem se nejde úplně zbavit, nejde vymýtit, protože vzpomínky, jež se zčistajasna objevují, dokážou paralyzovat celé tělo. Je to reflex, který se těžko ovládá. Ale Malvína se teď mohla spolehnout na Arka, svého muže. Toho, co ji objal kolem ramen, políbil na čelo a naklonil se k ní, aby zašeptal: „Jsem tu s tebou. Vždycky budu. Pamatuj, že spolu si poradíme.“

S hlubokým, třesoucím se nádechem Malvína pomalu kývla, a když k Arkovi znovu zvedla oči, povzbudivě se na ni usmál a odhrnul jí z tváře uvolněný pramínek vlasů.

„Tak sis to přece přála, ne? Aby tvůj otec byl na naší svatbě. Takže se nesmíš nechat přemoct strachem. Nesmíš tu šanci ztratit.“

Na jejích plných rtech se mihl úsměv a v očích jsem si všimla nově nalezené síly.

Pomalu jsme se přesunuli směrem ke vchodu a přátelé na nás odpálili vystřelovací konfety. Hlavy nám zasypaly barevné papírky a umělé plátky bílých a růžových růží. Malvína se na každého vděčně usmívala, ale viděla jsem, jak se její rty maličko třesou. Došli jsme až k naprosto klidnému panu Collinsovi. Chladným hlasem, který byl pro něj typický, pronesl směrem k páru dost opatrnou gratulaci. S hlubokým pohledem upřeným do jeho očí mu Arek poděkoval a Malvína zatím se skloněnou hlavou žvýkala kousek chleba, jako by to byl suchý karton. Arek pozval hosty do zahrady a potom odvedl Malvínu na chvilku do pracovny. Cítila jsem, že potřebují nějaký čas pro sebe, takže jsem rychle pustila okraj šatů. Kamarádka se držela, ale všimla jsem si, jak se jí klepou ramena. Když jsem za sebou zavírala dveře, uslyšela jsem tichý vzlyk. Slzy štěstí. Nikdy si nemyslela, že by jí otec dal požehnání a přivítal ji během svatby v rodinném domě.

Abych neztrácela čas, zamířila jsem do zahrady. Zabavila jsem se usazováním hostů kolem kulatých stolů postavených pod obrovským stanem a Timon zatím vykládal z auta květiny a dárky.

Pak už všechno probíhalo podle známého svatebního scénáře. Malvína s Arkem při všeobecném pokřiku „sto lat“ vypili skleničku šampaňského, snědli jsme předkrm, úžasnou polévku z lišek (ignorovala jsem Timona, který se mi posmíval, když jsem servírku poprosila o přídavek) a přišel čas na první tanec. Najatý DJ zahrál píseň Świt, kterou nazpívala Daria Zawiałow, Król a Igo, a sakra… Jo, rozbrečela jsem se. I když byl rytmus celkem veselý, ta slova… Charakterizovala jejich vztah dokonale. Zahnala jsem zatoulanou slzu a spolu s hosty si hlasitě zazpívala refrén, ale k potokům slz, které tekly z očí Lilky nebo Barči, Malvíniny kolegyně z doby, kdy pracovala jako šéfredaktorka časopisu Look, jsem měla daleko. Celkem jsem si s ní během rozlučky sedla a do paměti se mi zapsala její otevřenost.

Hostina se rozrostla do rozměrů celkem slušné party, ale hned po desáté, jakmile se zatancovala společná kruhová „belgijka“, jsme se prozíravě přesunuli do domu. V obýváku byly připravené stoly a také další porce strašlivě dobrého jídla, takže jsem si nemohla odpustit přídavek stroganova. Zábava pokračovala až do půlnoci, kdy Malvínu prakticky donutili hodit kytkou a hosté se začali pomalu rozcházet.

Když se vrátím k té kytce – Lilka mě snad chtěla zabít. Nebo se mi to tak alespoň zdálo, i když si o to koledovala, protože stála vedle mě a kategoricky se odmítala celé akce účastnit. V poslední chvíli jsem ji postrčila. Nakonec, měla by mi být vděčná, protože to namotivovalo Mata, aby se doslova jako lev vrhl po Arkově kravatě. Skok zůstal zvěčněný díky Lauře a už jsem ji prosila, aby mi poslala kopii. Napadlo mě, že fotku použiju během oslavy, kterou jsme plánovali na podzim. Jen jsem netušila, jak Mat odhadl moje záměry, ale když tančící Lilka schovala hořící tvář do jeho ramena, hodil po mně pohledem a bez hlesu mi dal najevo, abych to „pustila z hlavy“. Přemýšlela jsem o nějaké uštěpačné poznámce, ale nakonec jsem zůstala u nevinného pokrčení ramen, protože jsem si všimla Malvíny, jejíž kroky byly už trochu toporné. Rychle jsem vyběhla z pokoje a doběhla do ložnice své kamarádky. Za chvilku jsem byla zpátky a okamžitě zamířila k nevěstě sedící u svatební tabule. Povídala si s Bárou a pila vodu s ledem.

„Tady to je,“ zamumlala jsem, sedla si vedle nich a na tajňačku jí pod stolem podstrčila baleríny.

„Ty jsi moje spása,“ vzdychla s úlevou a okamžitě shodila kramfleky ve prospěch měkkých látkových balerín.

„Byly doby, kdy jsi to na podpatcích vydržela celý den,“ zasmála se Bára a sehnula se, aby si Malvíniny svatební boty mohla prohlédnout zblízka.

„Jen se nesměj. Zapomněla jsem je rozchodit,“ zašeptala stydlivě nevěsta a obrátila oči v sloup nad svojí vlastní výmluvou.

S Bárou jsme se nahlas rozesmály.

„Takovou chybu udělá jen úplná amatérka,“ dodala blondýnka a odložila lodičky pod stůl.

„Mě to vůbec nepřekvapuje,“ pokrčila jsem rameny a posměšně zvedla obočí. „Copak bys měla čas to udělat? Přiletěli jste před dvěma týdny a už ode dveří jsi křičela: Hej! Víte vy co? Budeme se brát!“

Malvína na mě ukázala prstem.

„A ty jsi tvrdila, že jsem nepříčetná. Že jsem Blázen. A teprve pak jsi mě objala a pištěla mi do ucha tak, až mi z toho málem praskly bubínky. A Arka jsi kopla do zadku, naštvaná, že ti o svým plánu nic nenapsal.“

„Tak to bylo, nezapírám.“

„Takže to opravdu byly dva týdny?“ Bára s uznáním zavrtěla hlavou. „Myslela jsem, že si děláš srandu! Dala bych ruku do ohně, že zrovna ty budeš svatbu plánovat přinejmenším dva roky.“

„A měla bys pravdu, ale… Sama nevím.“

Malvína se zamračila a kousla se do rtu. „Samotné zásnuby navrhnul Arek dost spontánně, tak jsem si řekla: Proč ne?“

„Já že to navrhnul?“

„Ano, ty,“ přiznala až příliš klidně a opřela se o opěradlo, aby s manželem mohla navázat oční kontakt.

Arek se nad ni naklonil a ironicky se usmál, protože měl zřejmě na celou tu věc odlišný názor, ale když Malvína natáhla ruce za sebe, objala jeho stehna a zručnými prsty ho štípla do hýždí, rychle lapl po dechu.

„Ááá, můj návrh, jasně že jo, máš pravdu,“ stiskl rty, protože se tváří v tvář rozčilení své ženy zkoušel nerozesmát. „A i tak to bylo moc pozdě,“ kvitoval to nakonec a kývl směrem ke mně. Usmála jsem se jako Kočka Šklíba a založila si ruce na prsou.

„Tak řekni, kdy na tebe zatlačila?“

„Já nikoho nikam netlačila,“ odsekla rychle Malvína a ignorovala Báru, která se kroutila na židli vedle a dusila se smíchem. „Úplně obyčejně… Normálně…“

„Ani obyčejně, ani normálně,“ odvětil Arek, zatímco opatrně hladil Malvínu po šarlatově rudém krku.

„Pamatuju si dokonale, v jakém momentě jsi řekla, že se chceš…“

„A právě teď využiju jedno z privilegií manželky,“ uťala ho, otočila se na židli a varovně přimhouřila oči.

Báře se nakonec podařilo ovládnout svůj dech a přestala tlouct dlaní do stolu, ale já se musela chytit pod žebry, protože jsem se nedokázala přestat smát.

„Ááá, tohle mě úplně přilepilo zpátky do židle! Ten pohled znám, sama ho používám, tak ho využívej, co nejvíc to jde,“ luskla jsem prsty a vševědoucně na Malvínu zamrkala.

„Jenom to neuč Lilku,“ odfrkl si Mat, přisunul si ke mně židli a opřel se o opěradlo.

„To bude první věc, do které ji zasvětím,“ řekla Malvína a andělsky se usmála. „A kde vůbec je? Asi ji ten den trochu zmohl.“

„Nahoře, uspává Oskara. Nahlas to neřekne, ale stresuje ji ta maturita,“ dodal znepokojeně a stáhl obočí. „Ještě jednou děkujeme za pokoj.“

„Nemáte zač. Nakonec stejně zítra odjíždíme do Arkova domu u jezera a tady to pro vás bude pohodlnější…“

„Našeho,“ přerušil ji Arek a políbil ji na temeno hlavy.

„Našeho domu.“

Zatímco Bára vzdychala, úplně převálcovaná vší tou něhou, jakou mezi sebou manželé Damięčtí měli, a Mat usoudil, že je nejvyšší čas jít spát dřív, než mu sténání z Malvíniny ložnice zabrání usnout, tiše jsem se vytratila. Minula jsem kuchyň, kde bylo už jen pár číšníků a kuchařka, kteří měli uklidit po oslavě, a prošla jsem dveřmi na balkón, co vedl do zahrady v zadní části domu. Potřebovala jsem vzduch. Kyslík. Oddechnout si. A tvrdohlavě jsem si namlouvala, že nežárlím. Nezávidím…

Nechtěla jsem lásku, závazky, stabilitu, blízkost, jistotu… Nechtěla jsem žádnou z těch věcí, protože jsem věděla, jak chutná, když je ztratím. To prázdno, které nejde zaplnit a zkazí každý den. Kdybych byla někdo jiný, kdybych nebyla tak… znetvořená, určitě by můj život vypadal jinak. Měla bych všechno, čemu jsem se tolik bránila. Čeho jsem se bála.

Hlasitě jsem vzdychla, sundala si ty příšerné lodičky a opřela se o betonové zábradlí. Ne že by mě Malvína nutila násilím, abych se navlékla do těch upnutých tmavomodrých šatů, ale sama jsem na svatbě mého bratra a nejlepší kamarádky chtěla vypadat pěkně. Kromě toho, v roli svědkyně bych se měla prezentovat na úrovni. A přinejmenším vypadat spořádaněji, než jsem ve skutečnosti byla. Ačkoli celkový efekt mohly kazit potetované lokty a plameny, které mi vylézaly na krk z tetování na zádech.

Zamračila jsem se a podívala se přímo před sebe. Dubnová noc byla jasná, teplá a ve vzduchu byla cítit vlhkost, která věštila včasný příchod léta. Někde mezi keři na konci zahrady jsem zpozorovala pohyb a hned po něm jsem uslyšela tichý, vděčný a trochu nesmělý smích. Hned jsem ho rozeznala.

Laura stála u keře světlerůžové magnolie. Prsty laskala jemné květy a něco povídala svým mírným, melodickým hlasem. Chvilku jsem si říkala, že mluví jen tak pro sebe, což mě vůbec nepřekvapilo, ale pak se ve stínu objevil vysoký, dobře stavěný muž. Vlasy měl ostříhané na ježka, a když bych pominula elegantní oblek, jeho aura se zdála dost ponurá. Nebezpečná.

Nedělala jsem si hlavu s nazouváním bot, protože jsem je nechtěla ztratit z očí, a namířila si to podél zábradlí. Instinkt mi napovídal, že bych Lauru měla od toho muže co nejdříve oddělit. Ale než jsem položila nohu na první stupeň točitých schodů, ucítila jsem, jak se mi okolo ramene ovinuly chladné prsty a u ucha jsem uslyšela hluboký Timonův šepot: „Nech je.“

A do hajzlu, kam se v té chvíli poděla moje intuice a instinkt?

KAPITOLA 2

They say

It’sbetter to have loved and lost

Than to never have loved at all

(…)

Some mistakes get made

That’salright, that’sokay

You can think that you’re in love

When you’re really just in pain.

Ashe, Moral of the Story

Právě ty dvě věci mi chyběly, když jsem se obrátila na Timona. Vlesku rozptýleného světla, které se neslo zjídelny, jeho oči vypadaly téměř tmavomodré acelá jeho postava vyzařovala pro mě nepochopitelný druh netrpělivosti. Ale co bylo nejdůležitější… Stále nepouštěl mé ruce, ačkoli jsem vyslala jasný signál, aby to udělal.

Spovzdechem jsem zakroutila hlavou aukázala na pár stojící vzahradě.

„Ty ho znáš?“

„Jo, je to můj kámoš,“ odpověděl odměřeně.

„Kámoš zvězení?“ nadhodila jsem anaschvál změnila tón hlasu, aby byl hlubší avyvolal dojem značně ochraptěného krku.

Timona to očividně nepobavilo, právě naopak, ještě víc se zamračil.

„Pustili ho už před nějakou dobou. Malvína ho poznala teprve dneska, ale už dřív… párkrát jsem jí oKristiánovi vyprávěl,“ dodal celkem neochotně.

Všimla jsem si toho už dávno. Timon měl ve zvyku kousat si vnitřní stranu tváře, kdykoli se vmyšlenkách dostal do doby, když pobýval ve výkonu trestu. Vtu chvíli jsem cítila palčivou výčitku, že jsem se kněmu chovala právě takhle, ale… musela jsem se od něho odstřihnout. Ajak jinak to udělat než hloupými hádkami akousavými poznámkami. Jenomže tam, kde moje praktiky obvykle přinášely vsouvislosti schlapama úspěch, byl Timon silný soupeř. Tvrdohlavý, vášnivý azároveň ďábelsky sexy.

Zvláště poté, co se křivě usmál apodíval se na mě zpod přivřených víček.

„Vklídku, Lauře neublíží. To bych mu natrhnul prdel.“

Snažila jsem se uklidnit svůj dech, ale nakonec jsem vyprskla asnucenou nonšalancí to okomentovala: „Teď jsi konečně sám sebou! Tak do toho! Žádná ostrá odpověď? Žádné hloupé posměšky?“ byla jsem pyšná, že Timon na moji drzou odpověď žádným způsobem nereagoval. Jen tam stál asnečitelným výrazem ve tváři se na mě díval.

„Proč to děláš?“ zeptal se krátce.

„Dělám co?“

„Proč to pořád takhle hraješ? Anavíc úplně marně.“

Cítila jsem, jak se naježily chloupky na krku apocit ohrožení mi na hrdlo přiložil své ledové prsty. Rychle jsem vytrhla paži zTimonova sevření.

„Už jsem ti to říkala. Nehledej něco, co není,“ odvětila jsem hlasem kompletně oproštěným od emocí anatáhla se pro boty.

„Protože si věci nerada komplikuješ?“

„Jo, přesně tak.“

Uhnula jsem, když mě chtěl Timon znovu zadržet na místě, ahbitě jsem proklouzla pod jeho nataženou paží. Měla jsem stisknout kliku autéct do jídelny, ale musela jsem říct ještě něco. Něco, co ho přiměje mě opustit auž za mnou nejít. Pevně jsem stiskla víčka aprocedila skrze zuby: „Azejména nesnáším, když mě obtěžuje takový děcko.“

Jen jsem to vyslovila, ucítila jsem, jak se mi obsah žaludku vrací do krku. Rychle jsem vešla do domu. Malvína aArek doprovázeli hosty ke dveřím aobsluha rychlostí blesku zaplnila obývák. Všimla jsem si, že pan Collins zůstal na oslavě až do konce ateď se poflakoval na chodbě. Nebo spíš stál, ani se nehnul azachmuřeně zíral do prázdna. Nechtěla jsem překážet, takže jsem se rychle rozloučila sbratrem achtěla zmizet vpatře, ale Arek mě na schodech dohonil.

„Jasmíno, je všechno vpohodě?“

Není! To jsem mu chtěla říct, ale vposlední chvíli jsem se zarazila. Otočila jsem se na něj ana tvář si nalepila umělý úsměv.

„Co myslíš? Umírám ztěch zkurvenejch vysokejch podpatků. Bejt elegantní ženská, to prostě není pro mě,“ významně jsem protočila oči, ale ani moje obvyklá ležérnost Arka neoklamala, takže mě stále pozorně sledoval. Vystoupal těch pár schodů, přitáhl si mě khrudníku apevně mě objal.

„Všechno je, jak má být, sestřičko,“ zašeptal mi tiše do vlasů. „Je to jen otázka zvyku.“

Tak zvyku, jo? Vyprskla jsem vduchu asamotná ta myšlenka, že mám něco takového od sebe samé požadovat, způsobila, že mi žaludek probodly ledové rampouchy. Na některé věci si nezvyknete nikdy. To znamená, že dříve nebo později se to stane normou, něčím, co nakonec akceptujeme. Jenže to já nikdy nedokážu– odpustit sobě samé.

Zvedla jsem ruce, abych mu přilepila prsty na záda, aby mě dál objímal atulil, abych se mohla vyplakat, uvolnit, jako jsem to dělala kdysi… ale nakonec jsem ho místo toho konejšivě poklepala po bicepsu avymanila se zjeho objetí.

„Promluvíme si, až se sám navlíkneš do šatů anazuješ si deseticentimetrový podpatky,“ povzdychla jsem si, uhnula očima arychleji, než dokázal zareagovat, jsem vyběhla do patra. „Letím trochu dohonit beauty sleep, nebo budu ráno připomínat zombie!“

Zdržela jsem se uzábradlí azaposlouchala se, ale Arek se naštěstí vrátil kMalvíně.

Můj bratr byl ochranářský ačestný ajá moc dobře věděla, že kdybych ho poprosila okrátký rozhovor, chvilku by se mnou zůstal. Ale Malvína ho dneska potřebovala víc. To ona teď byla na seznamu jeho priorit číslo jedna, ne já.

Rychle jsem zamířila do pokoje, ve kterém jsem měla strávit dnešní noc. Byla to bývalá ložnice Malvíniných rodičů, ale pan Collins vdomě spát odmítl, neboť se hned zítra vracel do Irska. Aprotože jsme hned ráno měli jet do domu na venkově, bylo nejpohodlnější přenocovat tady na Mazowiecké. Ale abych řekla pravdu, byla bych teď kdekoli jinde raději než právě tady.

Hned poté co jsem zavřela dveře apředtím, než jsem se svalila na dvojpostel, jsem ze sebe strhla šaty. Náhrdelník anáušnice jsem hodila pod nohy na koberec. Nepříliš vhodné místo, ale… Tak jsem to dělala. Rozhazovala jsem kolem sebe bordel. Stejně jako ve svém životě. Jen jsem doufala, že se Laura nezabije, až zakopne ohromadu mých hadrů.

Pod chladným, čistým povlečením jsem se svinula do klubíčka astiskla zuby tak silně, až mě rozbolela čelist.

Styděla jsem se za všechno to posmívání se Timonovi.

Za to, že jsem si zněho utahovala achovala se kněmu tak bezostyšně. Ale musela jsem to udělat. Doslova ho od sebe odradit.

Vyčítala jsem si, že kArkovi nejsem upřímná, ale kdyby se dozvěděl, že jsem se sTimonem vyspala… Nic nebylo dostatečná omluva, ani to, že Timon měl předpoklady stát se vynikajícím tatérem. Mohla jsem se vsadit, že by naprosto čestně dostal od Arka po hubě, než bych vůbec stihla dovykládat svoji verzi celé té situace. Už dávno mi Arek slíbil, že nikdy nikomu nedovolí, aby mi ublížil. Podruhé už ne. Ne potom, co se Alan objevil vPink Tattoo, aby mi sdělil, že se se mnou chce rozvést…

To pro mě byla láska. Něco, co mi dávalo křídla jen proto, abych je ochvíli později nenávratně ztratila. Ale získala jsem novou přítelkyni– osamělost. Dokázala jsem si na ni zvyknout aopustit ten stav by mi připadalo… cizí. Nechtěla jsem to prožívat podruhé akromě toho, chemie mezi mnou aTimonem byla až příliš hmatatelná. Proto jsem musela myslet na sebe. Na to, jak jsem se změnila během těch pár let po rozvodu.

Popadla jsem dech, abych zhlavy vyhnala ten obraz, kdy jsme spolu spali, jen jednou, ale… Bylo to tak divoké, tak nespoutané, že iteď, když jsem si vzpomněla na ten sex naplněný vášní, mi tělem projela vlna vzrušení, jako ozvěna dávné euforie. Způsob, jakým mě držel, jakým mě tlačil přes okraj…

Ne. Nesmím na to myslet. Nesmím vzpomínat. Musím se držet vlastního přesvědčení, protože… nikomu jsem už nemohla přinést štěstí. To právo mi bylo odebráno.

* * *

Protřela jsem si zbytky zaschlého make-upu, vyhrabala zpostele mobil apodívala se na displej. Bylo už dost po deváté, takže je možné, že se mě už někdo snažil několikrát vzbudit. Očividně bez úspěchu. Spala jsem tvrdě aani výstřel zděla by mě nedokázal vytáhnout zpostele.

Byla jsem příliš mimo, než abych se starala osvůj vzhled, aurčitě bych sešla dolů jenom vprádle, ale Laura mi na postel prozíravě hodila kraťasy atílko súzkými ramínky. Chytrá holka. Nechala mi tu dokonce balíček mokrých kapesníčků na odstranění make-upu aitohohle jejího dobrého skutku jsem se rozhodla využít. Víceméně vypravená, ikdyž sdost přírodním vzhledem avnekompletním oblečení jsem sešla do kuchyně.

Arka sLilkou jsem zastihla, jak jinak, ukuchyňské linky, kde si spolu vesele povídali. Laura tiše rozmlouvala sTimonem vedle nich avařila kávu. Smáli se na sebe ajejich lokty se úplně přirozeně dotýkaly. Ani nevím proč, ale ten pohled způsobil, že jsem vmomentě měla po náladě.

„No, konečně jsi vstala!“ zasmála se Malvína. Seděla ustolu sMatyášem aOskarem ajejí ohromný úsměv mě na okamžik úplně oslepil. Pak jsem si všimla tichého chlápka, který seděl na druhé straně stolu apůsobil dojmem, že se snaží být neviditelný.

„Jak ses vyspala?“

„Ajak bych se asi tak měla vyspat?“ zabručela jsem, odtrhla pohled od Kristiána adošourala se ke stolu. „Celkem fajn.“

„Počkej,“ přerušil Malvínu Matyáš, azatímco potlačoval smích, podal Oskarovi jeho modrý hrneček sčajem. „Nezačínejte sní komunikovat, jinak začne okolo plivat jed.“

„Co jako? Myslíš si, že nedokážu hned od rána myslet střízlivě? Je horko, vlhko, slunce strašně pálí akdo přišel stím nápadem, že musíme jet tak brzo?“

„Ty!“ odpověděli mi sborově.

„Díky, že to připomínáte, víckrát už takovou chybu neudělám,“ broukla jsem naštvaně aodhrnula si vlasy. Zobrovského talíře ležícího uprostřed stolu jsem sebrala chlebíček arychle si ho strčila do pusy. Ale než jsem stačila polknout, ucítila jsem, že si někdo stoupl vedle mě aupřeně na mě zírá.

Timon zamrkal nejdřív jednou, pak podruhé anakonec stiskl ústa asobtížemi zadržoval smích.

„Vypadáš trochu… jinak.“

Znělo to jak vyhlášení války.

„Víš, poslouchej…“

„Vypij to,“ uťal mě Arek apostavil přede mě hrnek po okraj naplněný tmavohnědou tekutinou. Najednou všechno ostatní přestalo mít význam, protože důležitá byla jen ta zázračná, báječná vůně.

Mezi horkými doušky jsem svého bratra nejednou nazvala bohem, zachráncem národa, hrdinou aspoustou dalších přídomků. Teprve když jsem byla vpolovině, položila jsem hrnek auvolněně si oddechla.

„Určitě bude báječné počasí! Ideální na výlet do přírody,“ zacvrlikala jsem aposlala Oskarovi vzdušný polibek.

„Apak kdo tady okom tvrdí, že je sladkej jak cecek,“ odfrkl si Mat, zatímco usrkával kávu, kterou mu Timon přinesl.

„Cos jí to dal? Meduňku? Kozlík? Nějaký tvrdý drogy?“ zeptal se Timon ase zájmem nahlížel do hrnku.

„Kakao,“ objasnil Arek apokrčil rameny.

„Videálním poměru půl na půl,“ dodala jsem aprstem propíchla vzduch. Poměr byl nejdůležitější! Otočila jsem se apoděkovala Arkovi úsměvem, ale Timon moji chvilkovou nepozornost využil avytrhl mi hrnek zruky.

„Dá se to vůbec pít?“

„Naval!“ zavrčela jsem avyskočila na nohy, ale on se jen arogantně smál, ustoupil zdosahu mých rukou apozvedl hrnek ke rtům. Můj sykot, když jsem se prudce nadechla, se smísil stichou ozvěnou dusícího se Timona. Cítila jsem, jak mi do tváře vběhl ruměnec, ashlasitým bědováním jsem mu nápoj sebrala: „Znesvětil jsi moje kakao!“

Mezitím co Arek křísil Timona bojujícího odech, ostatní se smáli na celé kolo apozorovali, jak si celá rudá sedám zpátky ke stolu apevně skhrudi tisknu kakao. Jestli si myslí, že jsem naštvaná, tak je to jedině dobře. Ale pravda byla jinde. Tupě jsem zírala na místo, kde se obtiskla Timonova ústa, akrev se mi vařila při pouhé vzpomínce na jeho bledé rty bloudící po mé kůži.

Ucítila jsem na sobě Malvínin pohled aotřásla jsem se. Ona jediná věděla, co se mezi mnou ajejím bratrem stalo. Aby její vrozená intuice přestala šílet, musela jsem se chovat absolutně normálně. Proto jsem se naklonila přes stůl kOskárkovi. Natahoval ke mně ruce asledoval můj hrnek.

„Na, miláčku, napij se trošku od tety.“

„Džas, nedávej mu to, vždyť ztoho omdlí!“

„Nesnaž se,“ ignorovala jsem Mata, který se, když viděl, jak si Oskar olizuje zbytky kakaa ze rtů, posadil na židli anepřestával mě probodávat pohledem.

„Trocha sladkého nikomu neuškodí. Tak co, chutná? Já to chápu! Plácneme si! Ty moje malé zlatíčko,“ zamumlala jsem aobešla stůl, abych ho mohla obejmout.

Oskar se ke mně přitulil alehce mě zatahal za pramen vlasů, kterým jsem ho pošimrala na tváři. Díval se na mě sněmou fascinací zračící se ve světlých, zelených očích asamotný ten pohled znamenal víc než tisíc slov. Milovala jsem toho chytrého chlapečka, byl to hotový poklad.

Vtom momentě se Oskar dotknul mé tváře ajemně avřele se usmál. Jako by vté chvíli chtěl rozptýlit mé chmurné myšlenky apotěšit mě. Bylo rozkošné, jak moc připomínal svoji mámu Lilku. Přitulila jsem se kmaličké ručičce asilně políbila vnitřek jeho dlaně, což vyvolalo nespoutané, radostné vypísknutí.

„Vezmi si něco kjídlu, ať můžeme vyrazit. Vstala jsi strašně pozdě,“ řekl Arek, ale ne tak, jako by mě napomínal, ale spíš aby mě zavolal zpátky na zem.

Postavila jsem Oskara na židli aMat si ho okamžitě posadil na kolena. Protáhla jsem si záda, protože jsem musela přiznat, že pětiletý Oskar vážil oněco víc než malý hubený chlapeček, kterého jsem poznala před dvěma lety akterého jsem bez problémů mohla vzít do náruče.

„Zkoušela jsem tě probudit, ale…“ nedořekla Laura apředvedla pokřivený, ikdyž omluvný obličej.

„Vzbudit Džas takhle brzo ráno?“ odfrkl si Mat. „To je nemožný. Štěstí, že salón otvíráme až kolem poledne.“

Zamyšleně jsem si přejela jazykem po zubech.

„Vtipný. Pamatuju si, jak si přišel pozdě do práce ato jsi měl prvního klienta ve tři odpoledne. Co mi na to řekneš?“

„No?“ dodala Lilka, pomalu přišla kMatovi azezadu ho objala. „Co mi na to řekneš?“ chytila se toho aodzbrojila ho svým úsměvem.

Ta chvíle byla jedna znejkrásnějších, co jsem ve svém životě viděla. Vzpurný aarogantní Matyáš, který ještě nedávno všechny ženské, co se na něj lepily, odháněl holemi, se teď naprosto uvolněně opřel na židli adovolil Lilce, aby ho obtočila pažemi. Políbil ji do prohlubně na krku apak jí dal hlasitou pusu do samého středu úst. Na jeho rtech se objevil křivý úsměv jako zreklamy anebyla vněm ani stopa po dřívější svéhlavosti. Vtmavých očích mu tajemně zajiskřilo, když se snehynoucím obdivem díval na svou snoubenku. Se stejným pohledem plným lásky pocuchal vlásky Oskarovi, který mu seděl spokojeně na kolenou ahrál si sjeho novým iPhonem.

„Tobě řeknu všechno,“ zabručel chraptivým hlasem směrem kLilce, ještě jednou ji políbil na klíční kosti apak se na nás stěžkým vzdychnutím podíval: „Vám se ale zničeho zpovídat nemusím.“

„Tak to bude nejlepší. Jen ať Lilka ví, co jsi byl za vzorňáka, než tě poznala,“ pronesla jsem tak oficiálně, že Lilka vyprskla Matyášovi přímo do krku. Aačkoli bych se normálně určitě dočkala nějaké odpovědi, tentokrát Mat jen protočil oči, posunul si Oskara na jedno koleno, vzal Lilku aposadil si ji na stehno. Kdybych někdy hledala důkaz pro to, jak moc láska dokáže změnit člověka, měla jsem ho právě před očima. Ato jsem nemluvila otom, že jsem to zažila na vlastní kůži. „Dobře, skočím si nahoru udělat obličej aza deset minut budu hotová.“

„Myslíš to vážně?“ zamumlal zmateně Timon.

Schválně, kolikrát ho ještě dneska zaskočím? Tohle už je podruhé ato ještě nebylo poledne.

„Já nikdy nežertuju,“ vzdorovitě jsem na něj zamrkala, sebrala hrnek od kakaa avydala se nahoru do koupelny.

Teprve po vypití poslední kapky jsem pochopila jednu věc. Vypila jsem to kakao. Přitiskla jsem ústa kmístu, kde ještě před chvilkou byly Timonovy rty. Asakra…

Rozvážně jsem se popleskala po tvářích. Nemělo by to ve mně vzbuzovat takové rozpaky. Je to hloupost! Takhle zprostředkovaný polibek by mohl rozhodit děti na základce, ne dospělou ženu! Timon to určitě navlékl tak, aby si ze mě vystřelil. Musím to brát jen jako důkaz toho, jak je nevyzrálý, ane jinak.

Kolikrát jsem ho už přistihla, jak svádí hezké zákaznice našeho salónu, vrhá na ně drzé úsměvy apoužívá sametový hlas jen proto, aby jim úplně zatemnil mozek amohl je svést. Cíl to byl dost zjevný apodle mě hajzl vždycky zůstane hajzlem. Nezajímá mě, jestli pořád líčí na nadržené slečinky. Ne po tom, co jsem od něho tenkrát vnoci slyšela, auž vůbec ne po tom, co mě Malvína před vlastním bratrem varovala. Bavil se, užíval si života, doháněl ztracené roky aužíval si svobody… Neměla bych mu to vyčítat, to bych spíš měla nadávat sama sobě, protože kdybych tenkrát vnoci neporušila všechny zásady, co jsem si přísahala dodržet… Byla to pro mě lekce. Lekce, abych se od Timona dřela co nejdál.

Astejně jsem nedokázala přejít bez povšimnutí, jak nenuceně se choval, když byl sLaurou. Byla to asi jediná holka znaší smečky (kromě Lilky, to je jasný, ale předpokládala jsem, že má Timon dostatečný pud sebezáchovy, aby nenasíral Mata), kterou se nesnažil dostat, nebo sní pro srandu flirtovat. Rozdíl mezi jeho přístupem ke mně akLauře byl kolosální aviditelný na první pohled. Samotná vzpomínka na jejich přirozenou blízkost mě tížila vžaludku, to, jak spolu mluvili oúplně banálních tématech, bez stínu Timonovy uštěpačnosti nebo svéhlavosti, nebo to, jak spolu včera tancovali na Malvínině aArkově oslavě. Žena změní muže amuž změní ženu. Možná, že kdyby mu Laura dala šanci, nakonec by přestal přelétat zkvítku na kvítek… Možná se ksobě hodili… Zdálo se mi, že když včera vnoci pozoroval Lauru, jak si povídá stím jeho kámošem, Kristiánem, něco se vněm pohnulo, jenom jsem se divila, proč zůstal stát ve stínu aněco stím neudělal.

Stiskla jsem zuby asama pro sebe si zamumlala, že se mnou něco není vpořádku.

Myšlenka, že by si Timon našel vážnější vztah, mi měla přinést úlevu, ne vztek!

Nedávalo to smysl.

Odvrátila jsem pohled od toho prokletého hrnku, postavila ho na kraj umyvadla astrhala ze sebe pyžamo. Vrychlosti jsem se vykoupala, nanesla si voděodolný make-up avlasy nechala mokré, aby mi samy uschly. Vyšla jsem zkoupelny zavinutá do bílé osušky aproklouzla do pokoje, ve kterém jsem spala. Nebo spíš jsem chtěla proklouznout, protože přesně vpůlce chodby jsem na někoho narazila. Zabrzdila jsem tak nešťastně rychle, že mi kosmetická taštička přitisknutá kprsům vypadla zrukou. Alespoň že to nebyl ručník. To by měl Timon celkem dobrý výhled na moje prsa. Zase.

„Sorry, nevšimla jsem si tě!“ vyhrkla jsem rychle, zatímco jsem sbírala rozsypanou kosmetiku rozkutálenou po koberci na všechny strany.

Koutkem oka jsem si všimla, že se Timon shýbá anatahuje se pro řasenku, rtěnku apudřenku. Byla bych radši, kdyby mě obešel abeze slova pokračoval dolů. Své věci jsem sbírala po hrstech achaoticky je házela do taštičky, pak jsem se narovnala ačekala, až se zvedne ion. Udělal to pomalu, až příliš volně, takže jsem párkrát netrpělivě přešlápla znohy na nohu. Aniž bych zvedla hlavu, nastavila jsem mu taštičku, do které vložil moje věci. Už jsem si chtěla oddechnout úlevou, ale když mě míjel, jen letmo se jeho prsty dotkly mých nahých loktů.

Stiskla jsem víčka, kousala se do rtů avduchu provolávala všechny možné nadávky. Protože vmomentě, kdy bříšky prstů přejel po mé vlhké kůži… krátce jsem zasténala.

Nemohla jsem se pohnout, ačkoli jsem věděla, že musím vzít do zaječích. Ale nedokázala jsem to, protože jsem cítila, že Timon stále stojí vedle mě. Bolestně jsem si uvědomila moment, kdy se ode mě odvrátil ajeho pohled sklouzl po kůži na mých zádech. Cítila jsem, jak mě pokožka pálí, vibruje, rezonuje se vzpomínkou té noci, kdy jeho dlaně poznávaly mé tělo. Když mě panovačně, lakomě azároveň smyslně objímal…

Timon se rychle pohnul akmým uším dolehlo nervózní polknutí. Ucítila jsem, jak mi prsty přejíždí po zádech, atéměř syčivě jsem se nadechla. Od lopatek až ke konečkům mokrých vlasů. Jak se přibližuje asklání hlavu, aby mi mohl pošeptat do ucha:

„Ještě že jsi vtomhle oblečení nepřišla na snídani. Nedokázal bych se ovládnout.“

Teprve poté co na schodech odezněla ozvěna jeho kroků, jsem si mohla volně oddechnout. Ačkoli to nebylo to správné slovo. Pulz mi duněl vuších aměla jsem pocit, že se mi vžilách vaří krev. Ne proto, že bych byla vzteklá. Hněv stím neměl nic společného. Ten zmizel jak pára nad hrncem ve chvíli, kdy se mě Timon dotknul.

Byl to chtíč. Čistý, prvotní chtíč, podnícený žárlivým šepotem muže.

Toužila jsem po Timonovi tak moc, že kdyby pořád stál hned za mnou, určitě bych mu podlehla. Zklamání ze sebe samé avýčitky svědomí by se dostavily až odost později. Nejdřív ve chvíli, kdy bych analyzovala své vlastní přesvědčení. To, že jsem neměla právo po někom toužit.

Poradím si. Je čas přivítat starou dobrou Džas. Zábavnou aprovokativní. Kousavou avášnivou. Takovou, která Timona ignorovala.

„Hlavně se nezabijte!“ rozesmál se Mat, zamával nám na rozloučenou anastoupil do svého bavoráka. Odpověděla jsem mu úsměvem. Azvednutým prostředníčkem.

„Můžeš jet přece sMalvínou aArkem.“

„Co?“