Copyright © 2022 Irwin Editorial Limited

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jitka Fialová, 2023

Cover © Caroline Young, 2023

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3179-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-3180-0 (mobi)

přeložila Jitka Fialová

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Poděkování

Fran, díky níž jsem tuto knihu psát začala, a mé rodině, díky níž jsem ji dokončila

Neměla nikdy příliš valné mínění ani o mužích, ani o svazku manželském, přesto bylo manželství vždy jejím cílem. Bylo to jediné počestné zaopatření pro vzdělanou mladou ženu bez velkého věna, a i když nebylo nutně zárukou štěstí, byl to ten nejjistější způsob, jak se vyhnout bídě a posměchu.

Jane Austen, Pýcha a předsudek

Překlad Blanka Carrière

Kapitola první

Netley Cottage, Biddington, hrabství Dorsetshire, 1818

„Takže vy si mě opravdu nevezmete?“ zopakovala slečna Talbotová nevěřícně.

„Bohužel,“ odpověděl pan Charles Linfield, a ačkoli právě zrušil zasnoubení, které trvalo dva roky, v tu chvíli měl ve tváři překvapivě optimistický a zároveň lehce omluvný výraz, asi takový, jako když příteli s politováním sdělujete, že se nemůžete dostavit na oslavu jeho narozenin.

Kitty na něj nechápavě zírala. Stávalo se vyloženě zřídka, že Katherine Talbotová – pro příbuzné a úzký okruh známých Kitty – něčemu nerozuměla. Ve své rodině, ba dokonce v celém Biddingtonu se těšila pověsti, že jí to bleskurychle myslí a rozhodně nepostrádá talent na řešení praktických problémů. Přesto si v tom okamžiku nevěděla rady. S Charlesem se mají vzít. Ví to už léta. A teď se to nestane? Co na to říct, jaký pocit byste měli mít tváří v tvář takové novině? Najednou je všechno jinak. A přesto Charles stále vypadá přesně tak, jak ho viděla snad tisíckrát, znovu se oblékl tak ledabyle, jak si to mohou dovolit jen lidé vskutku zámožní: bohatě vyšívanou vestičku má špatně zapnutou a vázanku, zmačkanou a příliš barevnou, beznadějně nakřivo. Pro takovou příležitost, pomyslela si Kitty, zatímco na tu hroznou vázanku hleděla stále rozhořčeněji, by se slušelo aspoň se vhodně ustrojit.

Zjevně se jí hněv dal vyčíst z očí, protože kajícný a zároveň blahosklonný výraz z obličeje pana Linfielda vmžiku zmizel a bývalý snoubenec se tvářil jako trucovitý školák.

„Takhle se na mě dívat nemusíte!“ obořil se na ni. „Vždyť naše zasnoubení stejně nikdy nebylo oficiální!“

„Nikdy nebylo oficiální?“ zopakovala Kitty, které se duchapřítomnost mezitím vrátila. Uvědomila si, že přímo zuří. Beznadějný nevychovanec! „O manželství spolu přece mluvíme už dva roky. Svatbu jsme doteď odkládali jen proto, že mi zemřela matka a otec byl nemocný! Přece jste mi slíbil… Nasliboval jste toho spoustu.“

„Mladý člověk toho navykládá,“ namítl a paličatě dodal, „a krom toho jsem svatbu přece odvolat nemohl, když byl váš otec jednou nohou v hrobě. Zachoval bych se vskutku nepatřičně.“

„A když teď zemřel a v zemi není ještě ani měsíc, usoudil jste, že konečně přišel čas zasnoubení zrušit?“ pustila se do něj rozlíceně. „Teď jste se podle vás zachoval, jak se patří?“

Projel si rukou vlasy a oči mu zalétly ke dveřím.

„Poslyšte, nemá smysl o tom diskutovat, když to berete takhle,“ předstíral tón muže, který podstupuje těžkou zkoušku, ale je pevně odhodlán neztratit trpělivost. „Asi bych měl odejít.“

„Odejít? Přece není možné se tu objevit s takovou zprávou a nijak to nevysvětlit. Viděla jsem se s vámi před týdnem a tehdy jsme mluvili o tom, že se vezmeme v květnu – ani ne za tři měsíce.“

„Snad jsem měl jenom poslat dopis,“ zamumlal si pro sebe, stále s pohledem toužebně upřeným na dveře. „Mary řekla, že tohle bude nejlepší způsob, jak vás o tom zpravit, ale napsat dopis by jistě bylo snazší. Nemyslí mi to, když na mě tady ječíte.“

Ačkoli Kitty měla k naštvání celou přehršli důvodů, nad většinou jen mávla rukou a s instinktem zkušeného lovce se zaměřila na tu nejdůležitější informaci.

„Mary?“ pravila úsečně. „Mary Spencerová? Co přesně má slečna Spencerová s tímhle společného? Ani nevím, že se vrátila do Biddingtonu.“

„Ale ano, ano, je tu, je,“ koktal pan Linfield a na čele mu vyrazily kapičky potu. „Matka ji k nám na nějaký čas pozvala. Mým sestrám prospěje, když se seznámí s dalšími lidmi.“

„A vy jste se slečnou Spencerovou mluvil o tom, že zrušíte naše zasnoubení?“

„Ano, měla pro tu situaci upřímné pochopení – pro tu moji i vaši – a přiznávám, byl jsem rád, že… že jsem si o tom mohl s někým pohovořit.“

Ticho, kratičké. Následující dotaz byl položen takřka nezúčastněným tónem: „Pane Linfielde, hodláte slečnu Spencerovou požádat o ruku?“

„Ne! Vlastně jestli se mám – my už jsme totiž… A tak jsem si myslel, že bude nejlepší, když – když sem přijdu…“

„Aha,“ pronesla Kitty, které bylo rázem všechno jasné. „V tom případě musím obdivovat, jak obrovskou sebedůvěrou překypujete. Je to vskutku parádní výkon, pane Linfielde, nabídnout sňatek jedné ženě, ačkoli jste zasnouben s druhou. Výborně, výborně!“

„Přesně tohle děláte vždycky!“ stěžoval si pan Linfield, který konečně sebral špetku odvahy. „Všechno překrucujete tak dlouho, až člověk neví, co je co. Nenapadlo vás vůbec, že jsem jednal s úmyslem šetřit vaše city? Že jsem se chtěl vyhnout situaci, kdy bych vám musel sdělit krutou pravdu: že kdybych chtěl udělat politickou kariéru, těžko by bylo možné, abych měl za manželku někoho, jako jste vy?“

Jeho pohrdavý tón ji šokoval. „A co přesně má znamenat zase tohle?“ dožadovala se vysvětlení.

Rozhodil rukama, jako by ji vyzýval, aby se rozhlédla. Kitty se neobtěžovala. Dobře věděla, co uvidí, protože v tomto pokoji pobývala den co den: prodřené lenošky, kvůli teplu přistrčené co nejblíž ke krbu, na podlaze koberec, kdysi elegantní, nyní prošlapaný a prožraný od molů, a police původně plné knih, teď zející prázdnotou.

„Žijeme sice ve stejném městě, ale každý pocházíme z jiného světa.“ Znovu rozhodil rukama. „Já jsem syn venkovského šlechtice! Máti a slečna Spencerová mi pomohly pochopit, že pokud má mít moje jméno ve společnosti zvuk, mezalianci si nemohu dovolit.“

Kitty se ještě nikdy nestalo, aby tak hlasitě slyšela, jak jí buší srdce. Takže sňatek s ní by byl nerovný?

„Pane Linfielde,“ oslovila ho potichu, ale jedovatě. „Ať mezi námi nejsou žádné lži. S naším zasnoubením jste neměl žádný problém, dokud jste se znovu neshledal s pohlednou slečnou Spencerovou. Syn venkovského šlechtice, říkáte! Neočekávala bych, že vám vaše rodina bude trpět chování nehodné džentlmena. Nejspíš bych vlastně měla být ráda, že jste se jako osoba zcela nečestná projevil dřív, než by bylo příliš pozdě!“

Každý z těch úderů zasadila s přesností a silou mistra v boxu a Charles – od nynějška výhradně pan Linfield – před ní vrávoravě couval.

„Jak jen můžete něco takového vypustit z úst?“ zeptal se v úděsu. „Jak to, že to není chování hodné džentlmena? Začínáte být hysterická.“ Pan Linfield nervózně přešlapoval, celý nesvůj, a pot se z něj jen lil. „Opravdu chci, abychom zůstali velmi dobrými přáteli, to musíte pochopit, Kit–“

„Slečno Talbotová,“ opravila ho s mrazivou zdvořilostí. Vztek lomcoval celou její bytostí, ale ovládla se a prudce mávla rukou směrem ke dveřím. „Pane Linfielde, jistě mi odpustíte, když vás požádám, abyste se vyprovodil sám!“

Okamžitě přikývl a nedočkavě od Kitty prchl, ani se neohlédl.

Chvilku zůstala nehybně stát a tajila dech, jako by díky tomu snad mohla další vývoj té katastrofy zarazit. Potom přešla k oknu, kudy do pokoje proudilo ranní slunce, opřela si čelo o sklo a pomalu vydechla. Otevíral se odtamtud ničím nerušený výhled na zahradu: kvetly první narcisy a plevelem na zeleninovém záhonu se prodírala kuřata a vyhlížela, co by kde sezobla. Život venku šel dál jako dřív, přestože na její straně skla se vše právě obrátilo v trosky.

Zůstaly tedy samy. Dočista a absolutně samy a nikde není jediná duše, na kterou by se mohly obrátit. Maminka s tatínkem odešli a nyní, v hodině nouze nejvyšší, když si Kitty víc než kdy dřív přeje, aby je mohla požádat o radu, už to udělat nemůže. Nezbývá nikdo, koho by mohla požádat o pomoc. Začala propadat panice. Co si teď počne?

Na tom místě by možná stála několik hodin, kdyby ji nevyrušila její nejmladší sestra, desetiletá Jane, která tam o několik minut později vtrhla s arogancí královského posla.

„Kitty, kde má Cecily tu svou knihu?“ zeptala se důrazně.

„Včera ležela v kuchyni,“ odpověděla Kitty, ani neodvrátila pohled od zahrady. Záhon určený pro artyčoky by se měl vyplít, zanedlouho ho bude potřeba osít. Z dálky slyšela, jak Jane volá na Cecily a vyřizuje, co se dozvěděla.

„Tam jsem se už dívala!“ zněla odpověď.

„Tak se podívej ještě jednou!“ Kitty nejmladší sestru mávnutím ruky netrpělivě poslala pryč.

Dveře se otevřely a s třeskem zavřely. „Prý tam není, a jestli jsi ji prodala, bude moc nešťastná, protože ji dostala od faráře.“

„Pro boha živého!“ zvolala Kitty. „Klidně Cecily pověz, že tu její hloupou knihu od faráře teď hledat nemůžu, protože jsem právě dostala košem a potřebuji chvíli klidu, abych se vzpamatovala. Jestli to přání ovšem není příliš neskromné!“

Sotva Jane ten neobvyklý vzkaz Cecily zopakovala, seběhl se celý dům – všechny čtyři Kittyiny sestry a pes Bramble, takže salon se okamžitě zaplnil hlukem.

„Kitty, cože – pan Linfield ti dal kopačky? Doopravdy?“

„Stejně jsem ho nikdy neměla ráda, hladil mě po hlavě, jako kdybych byla malé dítě.“

„Ta moje kniha v kuchyni není.“

Kitty sestrám, s hlavou stále opřenou o sklo, lakonicky vylíčila, co ji potkalo. Všem to vzalo řeč: sestry nejistě zíraly jedna na druhou. Jane ale za chviličku znuděně zamířila k rozvrzanému klavíru a panující ticho zahnala tím, že začala zvesela třískat do kláves. Hrát se nikdy neučila, ale co jí chybělo, pokud jde o nadání, nahrazovala zápalem pro hru a hlasitostí.

„Hrůza,“ vzdychla Beatrice, když se po tom šoku zmohla na slovo. V devatenácti letech měla coby druhá nejstarší ze sester ke Kitty nejblíž jak věkem, tak temperamentem. „Kitty, moc mě to mrzí. Určitě ti to zlomilo srdce.“

Kitty k ní prudce otočila hlavu. „Zlomilo srdce? Beatrice, tady jde o úplně jinou katastrofu! Jestli se za pana Linfielda nevdám, máme zničený život. My všechny! Tatínek s maminkou nám sice zanechali tenhle dům, ale kromě toho i obrovskou horu dluhů. Doufala jsem, že bohatství pana Linfielda nás zachrání.“

„Ty ses za pana Linfielda chtěla provdat kvůli penězům?“ otázala se osmnáctiletá Cecily odsuzujícím tónem. Coby jediná intelektuálka v rodině to podle názoru svých sester v osmnácti letech se smyslem pro morálku dost přeháněla.

„Kvůli jeho charakteru ani džentlmenskému chování to rozhodně nebylo,“ konstatovala Kitty zatrpkle. „Jenom si vyčítám, že jsem neměla tolik rozumu, abych to do zdárného konce dotáhla dřív. Neměli jsme ten sňatek odkládat po tom, co maminka umřela, věděla jsem, že prodlužováním zasnoubení si říkám o problémy. Když si pomyslím, že tatínek měl obavy, aby to nevypadalo nevhodně!“

„Kitty, jak zlé to s námi je?“ zeptala se Beatrice. Kitty na ni chvíli mlčky zírala. Jak jim to jen říct? Jak jim vysvětlí, co všechno se v nejbližší době stane?

„Je to… vážné,“ začala Kitty opatrně. „Tatínek dal dům do zástavy nějakým lidem dost nevalné pověsti. Co jsem prodala, naše knihy, stříbrné nádobí a příbory, některé maminčiny šperky, nám věřitele nakrátko udrží od těla, ale prvního června se vrátí. Za necelé čtyři měsíce. A jestli nebudeme mít dost peněz nebo aspoň nebudeme moci dokázat, že dluhy začneme splácet, potom…“

„Budeme muset odsud? Ale tady jsme přece doma!“ Harriet se roztřásl ret. Coby druhá nejmladší byla citlivější než Jane, která aspoň přestala třískat do klavíru, seděla tiše na stoličce a sledovala, co se děje.

Kitty neměla to srdce jim přiznat, že to bude ještě horší, nebudou muset pouze opustit domov. Peníze utržené za Netley Cottage budou na splacení dluhů stěží stačit a nezbude jim nic, z čeho by mohly žít. A protože nemají kam jít a nezůstal jim žádný jistý zdroj příjmů, Kitty vidí jejich budoucnost vskutku černě. Očividně jim nezbude nic jiného než se rozdělit. Ona a Beatrice snad najdou nějaké zaměstnání v Salisbury nebo v některém z větších měst poblíž třeba jako služky, případně, pokud jim štěstí bude opravdu přát, jako komorné nějaké dámy. A Cecily? Kitty si nedovede představit, že Cecily bude ochotná nebo schopná pro někoho pracovat, ale se svým vzděláním by se mohla pokusit získat místo v nějaké škole. Harriet, mladičká Harriet, bude muset udělat totéž. Dostat se někam, kde bude mít střechu nad hlavou a stravu. A Jane… Paní Palmerová ve městě je sice mimořádně lakomá, pro Jane však vždycky projevovala jistou slabost. Snad se Kitty podaří ji přemluvit, aby Jane k sobě vzala do doby, než dospěje do věku, kdy si i ona bude moci najít nějaké zaměstnání.

Kitty si je, všechny své sestry, představila, jak žijí každá jinde, kam je vítr zanese. Budou vůbec ještě někdy spolu jako teď? Nynější situace je bezútěšná až dost, ale co kdyby se to vyvinulo ještě mnohem hůř? Před očima se jí mihla vidina, v níž byla každá z nich sama, hladová a zoufalá. Kvůli panu Linfieldovi Kitty neuronila jedinou slzu, ten jí za pláč nestál, zato nyní se jí hrdlo bolestně stahovalo. Už teď přišly o mnoho. A byla to Kitty, kdo musel sestrám sdělit, že mamince se lépe již nepovede. To ona jim přinesla zprávu, že tatínek zemřel. Ale jak jim má vyložit, že to nejhorší je teprve čeká? Nedokáže pro to najít slova. Kitty není jako jejich matka, která uměla uklidnit a útěchu vykouzlit doslova z ničeho, ani jako jejich otec, který vždycky dokázal tak suverénně tvrdit, že všechno bude v pořádku, až jste mu uvěřili. Ne, Kitty je sice tím, kdo v jejich rodině řeší problémy, ale tenhle se jí pouhou silou vůle zdolat nepodaří. Zoufale si přeje, aby měla někoho, s kým by se o to břemeno mohla podělit. V útlém věku dvaceti let je to vskutku těžké, ale nikdo takový neexistuje. Obličeje jejích sester k ní vzhlížely s jistotou, že dokonce i za daných okolností najde způsob, jak všechno napravit. Jako vždycky.

Jako dosud pokaždé.

Čas zoufat si skončil. Nehodlá se nechat porazit tak snadno. To nemůže dopustit. Kitty zahnala slzy a narovnala se v ramenou.

„Do prvního června zbývají víc než čtyři měsíce,“ prohlásila sebejistě a odstoupila od okna. „To bude, řekla bych, právě tak stačit na to, aby se nám podařilo dosáhnout něčeho zcela mimořádného. I v městečku, jako je Biddington, se mi podařilo ulovit bohatého snoubence. Sice se potom ukázalo, že je to křivák, ale není žádný důvod se domnívat, že stejný manévr se nedá prostě a jednoduše zopakovat někde jinde.“

„Ovšem pokud vím, žádní bohatí muži nikde poblíž nežijí,“ namítla Beatrice.

„Správně!“ přitakala Kitty vesele a oči jí nezvykle zazářily. „Právě proto musím vyrazit na mnohem slibnější loviště. Beatrice, teď tady budeš velet ty. Protože já odjedu do Londýna.“

Kapitola druhá

Není nic výjimečného narazit na člověka, který má ve zvyku ostatní ohromovat řečmi o tom, co všechno hodlá uskutečnit. Už vzácněji se ale setkáte s lidmi zvyklými své bizarní záměry realizovat. Slečna Kitty Talbotová však patřila právě do této druhé skupiny.

Od onoho neradostného rána v salonu Netley Cottage neuplynuly ani tři týdny a už společně s Cecily seděla v dostavníku, který skákal na cestě do Londýna. Čekaly je tři dny nepohodlí a natřásání se na sedadlech, navíc v pestré společnosti spolucestujících a různé drůbeže. Nechávali za sebou stále další hrabství a to jejich, Dorsetshire, se pomalu ztrácelo v dáli. Kitty strávila většinu času vyhlížením z okna, a než skončil první den, nacházela se od domova nejdál, kam se kdy v životě dostala.

Dávno ví, že se bude muset bohatě vdát, ale počítala s tím, že vše zařídí tak, aby díky zamýšlenému sňatku s panem Linfieldem, jejž v tajnosti připravovala už se svou matkou, zůstala blízko Biddingtonu a své rodině. V týdnech a měsících po matčině smrti byla tím raději, že se jí podařilo tak pěkně si zajistit budoucnost s panem Linfieldem, který žije nedaleko. V té nejhorší době bylo opravdovým požehnáním vědět, že nemusí sestry ani na chvilku opustit. Teď je ale až na jednu výjimku všechny nechává daleko za sebou. S každou mílí, kterou je dostavník odváží dál od Biddingtonu, ji kámen obav v srdci tíží stále víc. Kitty učinila správné rozhodnutí v zájmu své rodiny, nic jiného jí ostatně nezbývalo, avšak bez sester byla velmi nešťastná.

Já hlupák, vyčítala si, že pošetile věřila v čestnost pana Linfielda, nicméně si stále nemohla srovnat v hlavě, jak to, že ji tak rychle přestal milovat. Slečna Spencerová je hezká, zajisté, ale příšerně nudná. Avšak rychlost, s jakou se ta změna odehrála, jí stále nešla na rozum. Navíc měla předtím dojem, že Linfieldovi slečnu Spencerovou nemají nijak zvlášť v lásce. Co Kitty uniklo?

„Hlupák,“ řekla si znovu, tentokrát nahlas. A protože Cecily, která seděla vedle ní, se na ni dotčeně podívala, dodala: „Ne ty, to já udělala hloupost. Vlastně pan Linfield.“

Cecily si hlasitě oddechla a vrátila se ke své knize. Jakmile se těžký svazek, dar od faráře, podařilo najít, trvala na tom, že si ho vezme s sebou, přestože Kitty poukazovala na fakt, že dílo této velikosti a váhy na výpravu dlouhou sto mil asi nebude to nejlepší.

„Kitty, opravdu mi chceš vzít i to poslední, co by mohlo zmírnit mé utrpení?“ zeptala se jí Cecily teatrálně. Nejupřímnější odpověď by v tu chvíli zněla ano, ale Kitty, rozčilená obrovským sestřiným kufrem, kapitulovala a smířila se s myšlenkou, že se s tím nesmyslným nákladem budou vláčet až do Londýna. Opět proklela otcovo vyloženě nerozumné a nákladné rozhodnutí poslat Cecily do Bathu, kde dva roky navštěvovala školu pro mladé dámy. Vedla ho k tomu touha držet krok s místním panstvem, zejména s Linfieldovými, ale Cecily tam za tu dobu zjevně nezískala nic kromě pocitu výjimečné intelektuální nadřazenosti. Ačkoli Cecily knihu vášnivě obhajovala, mnoho pozornosti jí nevěnovala a místo toho Kitty obtěžovala otázkami, které celou cestu pronásledovaly i ji samotnou.

„Víš docela jistě, že jsi dopisu od tetičky Dorothy rozuměla správně?“ zašeptala, protože si po Kittyině ostré výtce konečně začala dávat pozor, aby se o jejich soukromé záležitosti nedělila s celým osazenstvem dostavníku.

„Jak jinak by se to dalo pochopit?“ zasyčela v odpověď Kitty, nemálo naštvaná. Pak vzdychla, zmírnila tón a znovu vysvětlovala situaci, přičemž se jí obstojně dařilo předstírat trpělivost. „Tetička Dorothy maminku znala z divadla, když obě pracovaly v Lyceu. Přátelily se. Maminka nám čítávala její dopisy nahlas, pamatuješ? Napsala jsem jí, požádala jsem ji o pomoc a tetička Dorothy nabídla, že nás v Londýně uvede do společnosti.“

Cecily si důležitě odkašlala.

„A jakou máš jistotu, že tetička Dorothy je počestná žena s pevnými křesťanskými morálními zásadami? Vždyť o ní nic nevíme! Co když se řítíme do doupěte neřesti?“

„Musím říct, že doba, kterou jsi s tím farářem strávila, nepřinesla žádný užitek,“ zpražila ji Kitty. Sama však v hloubi duše chovala podobné obavy, třebaže matka vždycky skálopevně tvrdila, že tetička Dorothy je dáma velmi vážená. Ovšem nebylo by dobře se s tím teď Cecily svěřit, neboť tetička Dorothy představuje jejich opravdu jedinou šanci. „Nikoho, kdo bydlí v Londýně, neznáme, jen ji. Všichni tatínkovi příbuzní jsou v cizině, ale ti by pro nás stejně nehnuli ani prstem. A ona byla dokonce tak laskavá, že nám zaplatila cestu. Nemůžeme nad její pomocí ohrnovat nos.“

Když ani tyto argumenty Cecily očividně nepřesvědčily, Kitty se opřela zády do sedadla a povzdychla si. Obě by byly raději, kdyby ji na tuto misi doprovázela Beatrice, ale na konci dopisu tetičky Dorothy stála jasná instrukce: Vezmi s sebou svou nejhezčí sestru. A Beatrice – jak sama připustila – má v současné době k půvabu daleko, naproti tomu Cecily je sice nabručená a náladová, ale také svěže krásná. Že je přitom nudná jako nedělní odpoledne, na tom snad nebude záležet, doufala Kitty. Sama se utěšovala myšlenkou, že Beatrice je mnohem lepší volba, když se má rozhodnout, komu svěří vedení domu a mladší sestry. Kdyby místo ní zůstala doma Cecy, po návratu z Londýna by už nebylo co zachraňovat.

„Stejně si myslím, že bychom se spíš měly pokusit najít si nějaké počestné zaměstnání,“ pokračovala Cecily. „S mým vzděláním bych mohla být výtečná vychovatelka.“

Nastala pauza, během níž si Kitty představila, jak hrůzné následky by mělo rozhodnutí zodpovědnost za rodinné finance svěřit do jejích rukou.

„Uvaž ale,“ podotkla Kitty obezřetně potichu, „že vychovatelka v současné době nedostává víc než třicet pět liber ročně. A to by bohužel ani zdaleka nestačilo. Že se vdám za někoho bohatého, je doopravdy nejrychlejší způsob, jak naše problémy vyřešit.“

Cecily otevřela ústa, podle všeho hodlala pronést nějakou další kritickou, navíc zcela zbytečnou poznámku, ale než to stihla, jejich hovor přerušil chlapeček na předním sedadle, který na svou matku zavolal: „Mami, už jsme tady!“

A vskutku, když vyhlédly z okénka, viděly, že se po celém obzoru táhne do dáli Londýn, nad nímž se k obloze jako signální ohně zvedají dlouhé sloupce kouře. Kitty vyslechla spoustu příběhů, v nichž její rodiče toužebně mluvili o Londýně jako o skvělém příteli, po němž se jim stýská. Básnili o jeho rozloze, kráse a královském lesku, o ruchu a příležitostech, jež nabízí. Je to král všech měst, tak ho titulovali. Kitty si už dlouho přála spatřit Londýn na vlastní oči, tu neznámou zemi, která zjevně byla první láskou jejích rodičů a jejich skutečným domovem. Ale když se kola kočáru ztěžka valila po městských ulicích, jaký na ni udělal první dojem? Je… špinavý. Všude saze, z vysokých komínů stoupá kouř, na dlažbě se válejí koňské kobližky. Špinavý… a matoucí: ulice se znenadání kříží a pak se zase klikatě rozbíhají každá jiným směrem. Budovy se k sobě prapodivně naklánějí a nemají vždycky tvar kvádru či alespoň zdi v pravém úhlu: budí dojem, jako by je bez ladu a skladu nakreslila neumělá dětská ruka. Město kypí životem, ano, ale ten hluk, tolik hluku! Na dlažbě neustále drnčí kola a klapou kopyta, pouliční prodavači vykřikují a máte pocit, že každý tady spěchá, někam se žene. Všude rámus, chaos a špína, Londýn si žádá vaši pozornost a respekt a je tak –

„Velkolepý,“ vydechla. „Cecily, konečně jsme tady!“

Na Piccadilly vyměnily dostavník za drožku, která je měla dopravit k domu tetičky Dorothy ve Wimpole Street. Kitty zatím nedokázala rozeznat, která z londýnských čtvrtí se právě těší výsadě být módní adresou, ale s uspokojením konstatovala, že ačkoli v ulici tetičky Dorothy nestojí domy ani zdaleka tak důstojné, jako byla některá z impozantních sídel, která cestou míjely, očividně se řadí k těm dostatečně zámožným, aby se kvůli ní nemusela červenat. Drožka zastavila před úzkým městským domem natěsnaným mezi dva další. Kitty se rozloučila s jednou z mála mincí, které jim zbývaly, pak zdolaly příkré schody a zaklepaly. Dveře otevřela služka se zářivě rusými vlasy – zahřálo je u srdce, když viděly, že tetička Dorothy má opravdové služebnictvo –, a dovedla je do salonku, kde jejich „tetička“ právě dlela.

Sestřiny pochybnosti o cestě do Londýna Kitty sice na pohled bezstarostně odmítla, ale potají se bála, aby je nepřivítala zmalovaná ženština v komické paruce, která se lascivně směje a nosí navlhčené spodničky lnoucí k tělu; to by v žádném případě neodpovídalo tomu, co má Kitty v úmyslu. Proto se jí ulevilo, když spatřila nápadně krásnou ženu s postavou bujných tvarů, i doma oděnou v módní prosté šaty šedohnědé barvy. Tmavé kadeře nezakrývalo nic, ale ten neformální styl jí slušel a k jisté prohnanosti, jež jí hleděla z očí, by se usedlý čepec s vázáním pod bradou ani takový, jaký nosí vdovy, stejně nehodily. Tetička Dorothy se zvedla ze židle. Chvíli nehybně stála a zkoumala je pohledem zpod dramaticky tmavého obočí. Kitty i Cecily nezvykle znervózněly a zatajily dech. A potom přišel úsměv. Tetička Dorothy rozpřáhla paže ověšené šperky.

„Má zlatíčka, tolik se podobáte své matce!“ pravila. A padly si do náručí.

* * *

Tetička Dorothy do svých jedenapadesáti let dokázala vtěsnat mnoho životů a rolí. Jako herečka si na jevišti užívala pestrou a úspěšnou kariéru a mimo ně se potom celé hodiny věnovala vybraným nejštědřejším londýnským džentlmenům. Když díky tomu nashromáždila nikoli zanedbatelnou finanční částku, v den svých jedenačtyřicátých narozenin si ohnivě rusé vlasy přebarvila na tmavě hnědé, změnila životní styl a pod novým jménem se z ní stala majetná vdova. Jako paní Kendallová si začala užívat života na okraji lepší společnosti a trávila dny v domech, v nichž jako mladá pobývala jen o večerech. Třebaže Kitty dělalo starosti, že určitá proslulost v minulosti by v případě tetičky Dorothy docela dobře mohla být spíš překážkou než předností, koneckonců herečky jsou jen stěží pokládány za úctyhodné osoby, z jejího vystupování bylo zřejmé, že přerod ve váženou dámu proběhl dokonale. Jakmile ji Kitty zhlédla, ihned si byla jistější, že tetička Dorothy je při jejich příštích krocích v Londýně dokáže vést a že v honbě za jměním ji moudře nasměruje. Ale i když Kitty vířilo v hlavě tisíc otázek, které tetičce chtěla položit, nejprve několik hodin nemluvily o ničem jiném než o jejich matce.

„Byla bych jí přijela na pohřeb,“ řekla jim paní Kendallová vřele. „Vězte, že bych to ráda udělala, ale váš otec… Zastával názor, že by to nejspíš nebylo moudré.“

Kitty tomu mlhavému vysvětlení dokonale rozuměla. V nějakém lepším světě by pro ně hodně znamenalo, kdyby se s tetičkou Dorothy setkaly a mohly si poslechnout vyprávění o tom, jak maminka žila v Londýně. Dozvěděly by se tak o ní něco nového i po tom, co je už opustila. Ale pan Talbot jednal v nejlepším zájmu rodiny, když od nich tetičku Dorothy držel dál. Její přítomnost by vyvolala otázky… A některé věci je někdy lepší nechat minulosti.

„Byl krásný den,“ vzpomínala Kitty a odkašlala si. „Svěží a studený. Byl by se jí moc líbil.“

„Jakmile se obloha vyjasnila, nebylo možné ji udržet v domě,“ pronesla Dorothy bolestně, zato s upřímným úsměvem. „V kteroukoli denní dobu.“

„Přednesla jsem na pohřbu úryvek z básně Geoffreyho Chaucera,“ ozvala se Cecily, „té její oblíbené.“ Nikdo z přítomných z ní samozřejmě nerozuměl jedinému slovu, pomyslela si Kitty, ale Cecily ji odrecitovala pěkně a jasným hlasem.

Ještě mnoho hodin si potom vyměňovaly vzpomínky, přisunovaly židle k sobě a v některých okamžicích si tiskly ruce, sbližovaly se, jak k tomu nevyhnutelně dochází, když lidé utrpí tak velkou ztrátu. Než se hovor konečně dostal ke Kittyinu zrušenému zasnoubení, obloha venku ztmavla.

„Správně jste udělaly, že jste přijely,“ ubezpečila Kitty tetička Dorothy a do tří sklenic s kousky ovoce štědře nalila brandy. „Londýn je pro vás to pravé. Byla by to katastrofa, v takové situaci se spolehnout na Bath nebo Lyme Regis. Moje zlatíčka, pokládejte mě za svou pohádkovou kmotřičku. Jsem si naprosto jistá, že za pár krátkých týdnů pro vás obě dokážeme najít prvotřídní partie.“

Cecilyina pozornost, která se mezitím trochu zatoulala, se rázem vrátila do přítomnosti. Překvapena, vrhla na Kitty vyčítavý pohled.

„Tetičko Dorothy, vdávat se budu jenom já,“ prohlásila Kitty rozhodně. „Cecily je ještě příliš mladá.“

Tetičku Dorothy to zjevně zaskočilo. „Docela určitě? Nebylo by moudré najít manžely vám oběma?“

„Vím to naprosto jistě,“ potvrdila Kitty. Cecily si s úlevou oddechla.

Tetička Dorothy o tom očividně přesvědčena nebyla, ale vzpamatovala se téměř okamžitě. „Ale stejně předpokládám, že nám při tom může trochu pomáhat!“ prohlásila. „Jen považte, co všechno se bude muset udělat. Vyřešit vaše šaty, vlasy, vaše…“ Opsala dlaní ve vzduchu kruh, jako by se to mělo týkat úplně všeho. „A nesmíme ztratit ani jediný den! Letošní společenská sezona začne co nevidět.“

Kapitola třetí

Druhý den ráno se vzbudily dřív než jejich hostitelka. Lidé ve městě zjevně mají ve zvyku vstávat později, usoudila Kitty, ale domněnku, že by mohlo jít oprojev lenosti, uvedl na pravou míru energický způsob, jakým pak tetička Dorothy dirigovala jejich celodenní program.

„Nesmíme plýtvat časem,“ připomněla jim, sotva si oblékly pláště, vyšly zdomu anastoupily do fiakru. Ze všeho nejdřív nechala zastavit unenápadné budovy vBond Street, kde Kitty prodala poslední ze šperků jejich matky za celkovou sumu deseti liber, znichž hodlala pokrýt jejich londýnské výdaje. Nic jiného už zpeněžit nemohla, proto se zachvěla při pomyšlení, že od vězení pro dlužníky je dělí pouze těchto deset liber, které se navíc dosti rychle rozplynou. Silou vůle tu myšlenku zahnala. Mohlo by to vypadat jako pošetilost, vydávat drahocenné peníze za lacinou parádu, ale věnovat den nákupům bylo stejně nutné jako loni zaplatit opravu děravé střechy jejich domu.

„Šaty pro různé příležitosti, klobouky, rukavice, boty, spodničky, to všechno potřebujeme,“ vypočítávala tetička Dorothy, zatímco drožka rachotila po dláždění zkočičích hlav. „Pokud jde omódu, bohaté dámy kupují šaty upaní Triaudové, boty uHobyho aklobouky uLocka. Ale my to vše pěkně pořídíme vCheapside.“

Čtvrť Cheapside navzdory názvu naznačujícímu nižší ceny Kitty oslnila. Obchodníci stextilem, cukráři, stříbrotepci, knihkupci, punčocháři, kloboučníci, ševci, jeden obchod vedle druhého, ulice za ulicí, míle za mílí. Pod neomylným velením tetičky Dorothy je vzaly útokem: krejčí jim brali míru na šaty na den ina večer, na vycházky aplesy, sestry si zkoušely klobouky, vprstech zkoumaly neuvěřitelnou hebkost punčoch ado své výbavy investovaly jeden šilink za druhým. Než se, silně utrmácené, vrátily do Wimpole Street, blížilo se pozdní odpoledne. Ale tetička Dorothy přípravy ani zdaleka nepokládala za hotové.

„Šaty, to je hračka,“ pronesla chmurně. „Mnohem obtížnější je chovat se jako mladá dáma zvybrané společnosti. Strávily jste vní hodně času?“

„Mnohokrát jsme večeřely vsídle Linfieldových,“ odpověděla Kitty nejistě, protože nevěděla, jestli se to za lepší společnost počítá. Pan Talbot apan Linfield byli dobrými přáteli dokonce už dřív, než se jejich potomci zasnoubili, spojoval je vřelý vztah kdrahé whisky ahazardním hrám, atak byli Talbotovi na společenské večírky ve velkolepé rezidenci Linfieldových často zváni.

„Dobře,“ pochválila je tetička Dorothy. „Pro začátek chci, abyste si představily, že kdykoli vyjdete ztohoto domu, jste na společenském večírku uLinfieldových. Narovnejte se, zachovávejte klid achoďte zvolna. Žádné pobíhání sem atam, každý váš pohyb ať je pomalý aladný. Musíte mluvit potichu avyslovovat zřetelně, důsledně se vyhýbat výrazům slangovým ivulgárním, akdyž jste na pochybách, raději neříkejte vůbec nic.“

Tři dny jim tetička Dorothy vtloukala do hlavy, jak mají chodit ajak se mají česat, aby vše odpovídalo nejnovější módě; jak je nutno držet vějíř, vidličku, kabelku. Kitty si brzy začala uvědomovat, že stát se ženou zvyšší společnosti znamená ovládat své já tak dokonale, že nemůžete ani dýchat. Celé tělo se musí stát korzetem, který jakoukoli netaktnost, neobratnost vchování aváš charakter drží spolehlivě uvnitř. Kitty soustředěně vstřebávala všechny informace apřinutila Cecily, aby dělala totéž, ačkoli její sestra měla ve zvyku nechat svou pozornost kamsi zatoulat, jakmile usoudila, že téma hovoru ji přestává zajímat. Než jim přivezli první šaty, oběma se proto zpřemíry dobrých rad točila hlava.

„Díky bohu,“ prohlásila tetička Dorothy, když jim zásilky doručili, „teď už aspoň můžete vytáhnout paty zdomu bez toho, abyste se musely červenat.“

Kitty aCecily si odnesly krabice do patra apři rozbalování nevycházely zúdivu. Londýnská móda, jak právě zjistily, má před biddingtonskou značně velký náskok, atak se ty krásné úbory jen vzdáleně podobaly oděvům, na něž byly zvyklé. Společenské šaty vodstínech modré ažluté, dlouhé róby zmušelínu, pláště ze silné látky, saténové kabátky, ato úplně nejúžasnější: dvoje večerní šaty. Předčily vše, co Kitty jakživa viděla. Sestry si při jejich oblékání opatrně pomáhaly. Když se pak učesaly, jak jim tetička Dorothy předvedla, ado vlasů si pečlivě naaranžovaly čerstvé květiny, proměna byla neuvěřitelná.

Kitty stála sCecily před vysokým zrcadlem vložnici tetičky Dorothy apohled na jejich odraz vněm ji zaskočil. Byla zvyklá, že Cecily vždycky vypadá, jako by se právě probudila zhlubokého spánku, ale nyní před ní vzářivě bílé lehoučké sukni stálo andělské křehké stvoření, které by se vpříštím okamžiku snad mohlo vypařit. Prstýnky světlých vlasů po stranách hlavy dodávaly jejímu obličeji ještě jemnější rysy. IKitty byla vbílém, jak se slušelo umladých dam během jejich první společenské sezony. Bílá barva šatů ostře kontrastovala sjejíma tmavýma očima akaštanovými vlasy, od přírody rovnými, ale nyní přinucenými utvořit stejné lokny jako měla její sestra, azdůrazňovala dramatickou linii obočí nad inteligentníma očima. Ty dívky vzrcadle vypadají úchvatně, pomyslela si Kitty. Jako když sem, do Londýna, vskutku patří.

„Pěkné, velmi pěkné!“ Tetička Dorothy potěšeně zatleskala. „Myslím, že přípravu máte za sebou. Dnes večer začneme.“

Když do divadla Theatre Royale vCovent Garden dorazily, právě se stmívalo ajeho budova svysokými klenutými stropy anazdobeným interiérem ve světle svíček vypadala krásně. Třebaže tam ještě nevládl takový ruch, jaký přijde vhlavní sezoně, stejně je obklopovala vzrušená atmosféra.

„Milé zlaté, pořádně se na všechny ty lidi podívejte,“ vyzvala je tetička, sotva přítomné přeletěla hodnotícím pohledem. „Cítíte tu šanci, která se tady vznáší ve vzduchu?“

„‚Punc slabosti, punc žalosti,‘“ pravila Cecily pochmurným tónem, jímž, jak Kitty ví, pronáší citáty. Tetička Dorothy si ji podezřívavě změřila. Když pak vcházely do velké vstupní haly, zasyčela Kitty do ucha tak, aby ji Cecily neslyšela: „Nezbláznila se?“

„Je intelektuálka,“ vysvětlila Kitty potichu.

Tetička Dorothy si vzdychla. „Přesně toho jsem se obávala.“

Jak vdivadle pomalu mířily ke svým místům, Dorothy se soustředěně rozhlížela amávala na své známé vdavu.

„Štěstěna nám opravdu přeje,“ poznamenala polohlasem, když vešly na horní galerii. „Ani jsem nedoufala, že hned na samém začátku sezony uvidím tolik vhodných kandidátů na ženění.“

Kitty přikývla ausazovala se na sedadle, ale duchem byla jinde. Právě totiž zahlédla nejimpozantnější rodinu, jakou kdy vživotě viděla, anemohla se od té scény odtrhnout. Vysoko nad nimi vsoukromé lóži seděli tři neznámí, kteří dokonce ivKittyiných nezkušených očích nad všechny ostatní nápadně vynikali. Mladý muž, mladá slečna avýjimečně elegantní pohledná dáma, všichni krásní anádherně oblečení, určitě zjedné rodiny– zrodiny, jejíž členové, jak Kitty pozorovala, se na sebe usmívají aspolečně se smějí, protože nemají na světě jinou starost než se dobře bavit. Tetička Dorothy sledovala Kittyin upřený pohled anesouhlasně zamlaskala.

„Má zlatá, vrhat pohledy tím směrem nemá smysl. Samozřejmě musím obdivovat tvou ctižádost, ale nezapomínejme, jaké je naše společenské postavení.“

„Ikaros,“ podotkla Cecily trochu záhadně. Nebylo jasné, jestli tím chtěla podpořit tetiččin názor, nebo se prostě jen snažila hovoru dodat intelektuální zabarvení.

„Kdo to je?“ zeptala se Kitty, stále sočima upřenýma vzhůru. VDorothy nad nesouhlasem rychle zvítězilo pokušení trochu si poklevetit.

„De Lacyovi,“ řekla anaklonila se ke Kitty. „Ovdovělá hraběnka lady Radcliffová ajejí dva nejmladší potomci, pan Archibald de Lacy alady Amelia de Lacyová. Celá rodina je pohádkově bohatá. Lví podíl samozřejmě vlastní nejstarší potomek, hrabě Radcliffe, ovšem ioběma mladším sourozencům připadne hezké jmění– hádám tak přinejmenším osm tisíc ročně. Dá se očekávat, že všichni tři uzavřou báječné sňatky.“

Když představení začalo, Kitty se opřela zády osedadlo, ale přestože se diváci dobře bavili asmáli, její pohled stále přitahovali de Lacyovi. Jaké to asi je, vědět už od narození, že máte budoucnost na sto procent zajištěnou aže bude šťastná? Že budete na ostatní shlížet zvýšky zesvé exkluzivní lóže? Vypadají, jako když do těch výšin opravdu patří, musela si Kitty přiznat. Jestlipak by tam nahoře mohl existovat svět, ve kterém by mezi ně patřila iona? Její otec se koneckonců narodil do aristokratické rodiny apřed svatbou se snaprostou samozřejmostí stýkal slordy adámami jako oni. Kdyby se byly události vyvinuly jen otrochu jinak… Kitty si uvědomovala, že je to absurdní, ale záviděla svému alternativnímu já, které stou jedinečnou rodinou de Lacyových snad mohlo sdílet společenské postavení. Aaby od nich Kitty nakonec oči odvrátila, musela do ní Dorothy strčit loktem.

Opřestávce měly Kitty aCecily napilno. Dorothy je představovala nejrůznějším lidem, bohatým velkoobchodníkům ajejich synům, dcerám amanželkám, právníkům, důstojníkům ve šviháckýchuniformách, do nichž byly zavěšené pěkně oděné ženy. Toho večera se Kitty setkala svíce lidmi než za celý dosavadní život, aproto měla trošku obavy. Jako by jí znovu bylo patnáct ablížili se kpanskému sídlu Linfieldových, kde ji večer čekal první večírek vurozené společnosti, aona se velmi obávala, že se dopustí nějaké chyby. Pamatovala si, jak jí toho večera matka šeptala do ucha povzbudivá slova ajejí parfém svůní růžové vody ji šimral vnose. Oči auši, moje zlatíčko, říkala jí. Dívej se, poslouchej adělej totéž co oni, není to tak těžké.

Kitty se nadechla tak zhluboka, že jí připadalo, jako by ve vzduchu opět málem ucítila vůni růžové vody, sebrala odvahu aumínila si, že na ně udělá dobrý dojem. Jako se tvaruje klobouk, aby vyhovoval právě panující módě, přizpůsobila samu sebe, aby její chování odpovídalo tomu, ským hovoří. Ochotně se smála vtipným výrokům mužů, kteří se pokládali za duchaplné, marnivé obdivovala ana plaché se často usmívala amluvila víc. Dorothy byla na zpáteční cestě jako uvytržení.

„Pan Melbury má příjem tisíc liber ročně,“ sdělila jim vkočáře, „pana Wilcoxe očividně velmi zaujala Cecily a–“

„Ale my jsme se dohodly, že Cecily sem nepřijela kvůli sňatku,“ vpadla jí do řeči Kitty. Cecily vedle ní ramena zase klesla, protože si oddechla.

„Dobře, dobře,“ mávla lhostejně rukou tetička Dorothy. „Poznat, jak je na tom pan Pears, je oněco těžší, ale zjejich zasilatelské firmy bude po otcově smrti dostávat okrouhlou sumu dva tisíce ročně. Apan Cleaver–“

„Máte mezi známými někoho sročním příjmem nad dva tisíce?“ přerušila ji znovu Kitty.

„Víc než dva tisíce ročně?“ zeptala se teta. „Božínku, kolik jsi čekala, mé dítě?“

„Zmajetku pana Linfielda plynou čtyři tisíce ročně,“ odpověděla Kitty apři těch slovech se jí na čele objevily vrásky.

„Čtyři?“ zopakovala teta nevěřícně. „Svatá dobroto! Ten na tom musí být velmi dobře. Ale milé zlaté, nemůžete očekávat, že se takový zázrak stane podruhé. Je málo pravděpodobné, že by takový příjem měl, pokud nevlastní půdu, avmých kruzích se mnoho majitelů pozemků nevyskytuje.“

Kitty tuto nemilou zprávu zpracovávala. Věděla, že pan Linfield je bohatý, má tolik peněz, že zaplatit jejich značné dluhy by pro něj nebyl problém, ale předpokládala, že podobně situovaných mužů se vLondýně najde mnohem víc.

„Nedá se očekávat, že bych se setkala se stejně movitýmimuži?“ položila Kitty přímou otázku ažaludek se jí nepříjemně stáhl.

„Vmých kruzích ne,“ zasmála se tetička Dorothy.

Kitty byla nesvá aměla pocit, že provedla hloupost. Přála si být co nejdřív zase zpátky ve Wimpole Street, aby si mohla sednout, vzít pero apapír avšechno pěkně vklidu propočítat. Budou dva tisíce ročně stačit, když je třeba finančně zajistit ijejí sestry ačasem jim také vyplatit věno? Je to dost?

„Kolik celkem dlužíte?“ zeptala se Dorothy zvědavě.

Kitty jí to pověděla. Cecily jen zalapala po dechu, přičemž Kitty si ani nemyslela, že jejich hovor poslouchá, atetička Dorothy si dovolila učinit něco pro dámu zcela nevhodného: hlasitě hvízdla.

„Božínku,“ vzdychla sočima navrch hlavy. „Takže to bude muset být pan Pears.“

„Ano,“ souhlasila Kitty, ikdyž trochu pochybovačně. Příjem dva tisíce ročně je zaručeně lepší než nemít nic, ale nejde jen oto, aby se prostě zaplatily dluhy. Stačí dva tisíce ročně na to, aby je zbavily té nikoli zanedbatelné dlužné částky, udržely jim Netley aještě dokázaly zajistit budoucnost jejích sester? Co když jedna znich bude potřebovat věno, aby se mohla provdat za džentlmena, kterého si vybere? Co když je budou potřebovat všechny? Co když některá znich bude potřebovat peníze, aby si mohla vzít někoho chudého? Nebo Cecily, která bude jistě nejšťastnější bez manžela, zato svelkým počtem drahých knih? Pan Linfield, jak se nadála, by to vše zvládl, ale ani ten nejlaskavější muž na světě, pokud by měl kdispozici pouhé dva tisíce ročně, by jí to slíbit nemohl.

„Aco někde jinde… Třeba uAlmacka, tam přece často chodí bohatší pánové?“ zeptala se zamyšleně.

„VAlmackově klubu? Kitty, to by ses snažila sahat výš, než kam ti ruka stačí,“ krotila ji Dorothy rozčileně. „Mezi vybranou společností aspolečenskou smetánkou je ještě nebetyčný rozdíl. Do nejvyšších vrstev, do světa lordů adam, vlastníků půdy avelkého jmění, tam ti dveře otevřít nemůžu. Do toho světa se člověk musí narodit aneexistuje jiný způsob, jak si tam pozvání opatřit. Tyhle nebezpečné představy zažeň asoustřeď svou pozornost raději na pana Pearse ajemu podobné. Itak budeš mít veliké štěstí, pokud se ti podaří takového manžela získat.“

Když dorazily do Wimpole Street, Kitty bez dalších slov odešla do ložnice. Ve stavu lehké melancholie přemítala nad slovy tetičky Dorothy po celou dobu, kdy se před spaním myla, anebyla súvahami ukonce, ani když Cecily sfoukla svíčku avlezla do postele vedle ní. Její sestra usnula okamžitě. Kitty poslouchala, jak Cecily ve tmě oddychuje azáviděla jí, jak snadno dovede všechny denní starosti hodit za hlavu.

Dva tisíce by jejich těžkou situaci sice nedokázaly vyřešit, ale přinejmenším by pomohly. Jejich matka za to, že opustí Londýn, musela koneckonců vzít zavděk mnohem menší částkou, než jsou dva tisíce. Manželé Talbotovi před mnoha lety nedostali ani zdaleka tolik. Samozřejmě jim pak ty peníze nestačily, zvlášť když tatínek nedokázal přizpůsobit svůj životní styl náhlé změně zmajetného svobodného džentlmena na otce pěti dcer svýrazně nižším ročním příjmem pouhých pět set liber ročně. Kitty sice nemiluje hazard ani sto let staré portské, nicméně musí zaopatřit čtyři sestry. Ana rozdíl od jejich maminky atatínka nebude mít přepych manželství zlásky, které by její mysli dodávalo klid, až bude muset každou minci dvakrát obrátit.

Kitty si přála snad posté, potisící, pomilionté, aby se mohla poradit se svou matkou. Je vděčná, že mají tetičku Dorothy, skvělou průvodkyni Londýnem, ale to není totéž. Zoufale touží si otom promluvit sněkým, kdo ji velmi dobře zná, sněkým, kdo její sestry miluje stejně vřele jako ona. Koho by stejně jako ji pronásledovala představa, že Jane, Beatrice, Harriet aCecily zůstaly samy, ztracené někde vtemných adrsných končinách Anglie. Sněkým, kdo bude stejně jako její maminka chápat, že zajde až do krajnosti, aby jim zajistila štěstí. Ona by věděla, co si má Kitty nyní počít, tím si Kitty byla jistá, anedělala by si starosti kvůli takovým pošetilým překážkám, jako je hierarchie apříslušnost kté či oné vrstvě společnosti. Vždyť koneckonců právě ona, ane tetička Dorothy měla kuráž zamilovat se do aristokratamnohem vyššího postavení, než zjakého sama pocházela.