léto

lásky

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zora Fráterová, 2022

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN978-80-277-2790-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-2791-9 (mobi)

HELEN PARIS

léto

lásky

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

1

Hope

New York

Narkóza pomalu přestávala působit. Velké uši fenky francouzského buldočka se lehce pohnuly. Hope se kní sklonila, poškrábala ji na masivním krku azašeptala: „Tak to má hodná holka za sebou. Teď už nezbývá než nějak šetrně přesvědčit tvoji paničku, aby tě trochu rozumněji krmila.“

Hope se podívala na hodiny, které ukazovaly půl třetí, akývla na svou odbornou veterinární pomocnici Laru skoutky úst pozdviženými dolehkého úsměvu. „Žilní sondu už můžete vyndat. Adejte prosím vědět paní Carringtonové, že po třetí hodině může přijít, kdykoli se jí to bude hodit. Řekněte mi prosím, až bude dole uvchodu.“

Lara se usmála. „Určitě, paní doktorko.“

Hope tak získala dost času, aby se ještě podívala na výsledky magnetické rezonance avěnovala se papírům na psacím stole. Spěchala po chodbě směrem ke své kanceláři avrzání jejích podrážek na břidlicově zbarveném linoleu přehlušilo decentní klasickou hudbu linoucí se zeskrytých reproduktorů. Odněkud kní zavanula vůně kávy, požitkářsky zvedla nos anasála vůni. Kávu by si teď také dala.

Poprosila sekretářku ocappuccino azavřela za sebou dveře. Naleštěný bílý nábytek se koupal vjasném světle slunečního svitu. Dnes byl nádherný den, konečně počasí dělalo květnu všechnu čest.

Hope přistoupila koknu. Elegantní zařízení působilo světle apříjemně nejen tady uvnitř, ivenku se severní část Centrálního parku po vytrvalých deštích posledních týdnů třpytila, jako by byla čerstvě umytá. Hope jen nerada odtrhla pohled od slunečného dne aklesla do měkké bílé kůže kancelářské židle. Sklopila ji dozadu ana okamžik zavřela oči.

Dopoledne bylo namáhavé, především operace křížového vazu uté bordeauxské dogy. Hope snámahou odolala pokušení položit si nohy na skleněnou desku psacího stolu, ale za chvíli jí určitě donesou kávu. Rezolutně se narovnala, práce bylo dost. Zkapsy kalhot vytáhla mobilní telefon. Vzpomněla si, že jí předtím bluetooth hodinky hlásily příchozí hovor. Že by se ohlásil Colin? Avšak displej neukazoval číslo přítele, bylo to zmeškané volání od matky.

Krátce zauvažovala, že hovor odsune až na večer, ale třeba to bylo důležité. Matka jí během dne volala jen výjimečně. Přepadl ji neklid azmáčkla tlačítko zpětného hovoru.

Mary Archerová se ohlásila hned při prvním zvonění, jako kdyby utelefonu seděla. Což bylo dost dobře možné. Veterinární ordinace jejích rodičů měla víceméně trvale obsazeno.

„Zlatíčko! Jsi hodná, že voláš!“ Vpětapadesáti zněla její matka ještě jako mladé děvče aradost vjejím hlase byla zřejmá. Alespoň nemá žádné starosti! Hope si oddychla.

„Ahoj, mami! Viděla jsem, že jsi mě zkoušela volat. Děje se něco důležitého?“

Matka se zasmála, ale vjejí veselosti zazněl zvláštní odstín, který Hope nedokázala zařadit. „Musím mít vždy něco důležitého, abych se mohla ozvat dceři?“ zeptala se svlídným popíchnutím.

„No, do práce mi voláš zřídka.“ Hope se smíchem pokoušela zakrýt lehkou výčitku, kterou vodpovědi zaslechla.

„Copak ty pracuješ vsobotu? Nějaký neodkladný případ?“

Hope nechtěně ohrnula spodní ret. Myslí si snad matka, že být kzastižení ve dne vnoci je privilegium venkovské ordinace, jako je ta jejich? Kdyby dcera trvala na pracovní době od devíti do pěti, nebyla by ve třiceti letech jmenována vedoucí ortopedického oddělení na jedné znejznámějších veterinárních klinik vcelé severovýchodní oblasti Spojených států. Se sídlem vUpper East Side vNew Yorku– jak to jen zní! Úspěch si musela ale také tvrdě zasloužit. To se nakonec vyplatilo; její jméno bylo pochvalně zmiňováno vodborných časopisech. Doktorka Hope Archerová byla někdo, okom se mluví! To ale raději neřekla.

„Neodkladný případ?“ papouškovala místo toho.

Bylo špatné držení těla malé opičky, způsobené tím, že jí krejčí ušil příliš těsnou vestičku, opravdu neodkladným případem? Nebo křivá chůze čivavy, co měla zvěčného nošení vtašce příliš dlouhé drápky? Byl ten francouzský buldoček nutný případ jenom proto, že si majitelka paní Carringtonová právě dnes odskočila ze svého sídla na Long Islandu, aby fenku nechala prohlédnout? Protože vždy vsobotu chodila nakupovat na Pátou avenue, sousedící sklinikou, anechtěla svého miláčka poslat na prohlídku samotného, pouze vdoprovodu hlídačky, aprotože si ovýsledcích chtěla později pohovořit osobně?

„Měla jsem ráno operaci,“ zamumlala nakonec Hope, aniž zmínila, že to byl křížový vaz, který vzásadě nebyl tak důležitý, aby se musel operovat vsobotu. Musela se ale řídit požadavky majitele oplývajícího financemi atam nebyly výjimky nic zvláštního. Přestože si byla srodiči velmi blízká anikdy od nich neslyšela žádné výčitky– oba ji dokonce vjejí kariéře podporovali– instinktivně cítila, že by jim bylo milejší, kdyby nastoupila do jejich ordinace, tak jak to na počátku jejích veterinárních studií plánovali.

Dřív než matka stačila zareagovat azačít se na jednotlivé případy vyptávat, Hope rychle dodala: „Jak je uvás? Co táta?“

„Starý Hank narazil autem do březí losí krávy. Tvůj otec aRyan tam ještě jsou. Myslím, že museli to tele vytáhnout.“

„Ach jo!“ vyhrkla Hope zděšeně anamlouvala si, že se jí tep zrychlil pomyšlením na neštěstí ane tím, že uslyšela jméno svého bývalého přítele. Ten nyní nastoupil do ordinace rodičů místo ní. Ryan. Její láska zmládí. První opravdový přítel. Podvědomě ucítila vůni borovic, měkkou lesní půdu vzádech, uslyšela něžné šumění říčky Williams Creek ašustění větru ve stromech. Uviděla před sebou Ryanovy rozcuchané kaštanově hnědé vlasy ajeho rozverný úšklebek, který mu propůjčoval mazaný výraz arozsvěcoval tmavé jiskrné oči. Když se nad ní skláněl, viděla vjeho pohledu hluboké city…

„Víš už oté losí krávě něco víc?“ řekla rychle azapřemýšlela, proč ji při rozhovorech smatkou pokaždé přepadají všemožné úvahy ovlastním životě.

„Ne, to se dozvím pak, až se oba vrátí,“ zaznělo pragmaticky jako vždy. Utrpení zvířat se její matky velmi dotýkalo, přesto by to nikdy nedala najevo, vtom byla dostatečně profesionální.

Vtom okamžiku se ozvalo klepání na dveře avešla sekretářka shrnkem kávy, který postavila na psací stůl. Vmléčné pěně byl znázorněn list kapradí. Hope se na ni usmála arty naznačila Děkuju.

„Mami, ještě musím pár věcí vyřídit. Co kdybychom dnes večer…“ Vtom ji napadlo, že se má večer sejít spřítelem. „Ne, dnes večer jdu sColinem na violoncellový koncert do Madison Square Garden. Máme pozvání od důležitých donátorů naší kliniky.“ Nepodařilo se jí úplně potlačit pýchu vhlase. Koneckonců bylo na pozvánkách její vlastní jméno, od té doby, co je sama jedním zvedoucích odborných zvěrolékařů, ane jen přívěskem velkého doktora Colina Harpera, hlavního kardiologa veterinární kliniky.

„To je ale pěkné!“ Pravé nadšení ale zmatčiných slov neznělo.

Hope potlačila rezignovaný povzdech. Sama cítila, jak se její zájmy tady ve velkoměstě postupně vzdalují od těch, co mají rodiče na venkově. „Zavoláme si ještě ráno, ano?“

Odpověď nepřišla hned. „Samozřejmě, zlato. Apokud jsi ovíkendu tak zaměstnaná…“

„Na telefonování si čas najdu,“ přerušila ji Hope anezvládla úplně potlačit podrážděnost.

„Tak fajn. Měj se hezky.“ Zněl hlas matky zklamaně?

„Mám tě ráda, mami,“ ustoupila Hope. Abylo to od srdce.

„Já tebe taky, drahoušku.“ Tón hlasu byl teď zase vlídnější.

Když Hope položila telefon, napadlo ji, že vůbec neví, co její matka vlastně chtěla. Podvědomě cítila, že to bylo něco důležitého. To ale raději vypátrá vklidu; na hloubání teď není čas. Paní Carringtonovou člověk nemůže nechat čekat, přestože čekárna kliniky interiérem připomíná spíš nějaký VIP salonek skřesly, ve kterých se člověk téměř utápí.

***

Než ji Lara zavolala, Hope se stihla podívat na rentgenové snímky avýsledky magnetické rezonance dalšího čtyřnohého pacienta anadiktovat sekretářce dvě nejdůležitější zprávy, které musí mít primář vpondělí na stole. Rychle si navlékla čistý vrchní díl oblečení.

Také místnost na zotavení, kde převažovaly světle modré barvy, působila spíš jako útulný obývací pokoj shebkou sedací soupravou. Když paní Carringtonová, obklopená oblakem drahého parfému, vklouzla dovnitř, fenka už ležela před ní na měkké dece aospale mžourala. Další rozličné exkluzivní parfémové vody si pravděpodobně našly cestu do nákupních tašek, které měla paní ssebou.

Malá šlachovitá žena vyzařovala na svůj věk– bylo jí jistě hodně přes šedesát– nakažlivou energii, která člověka chtě nechtě strhávala ssebou.

Hope se sklonila apoplácala nadměrné tukové záhyby na krku fenky. „Podívej, Whoopey, tvoje panička je tu!“

„Má moje zlatíčko nějakou hroznou nemoc, paní doktorko?“ Paní Carringtonová měla ve tváři vepsaný strach osvého miláčka. Do liftingem vyhlazeného čela se jí vryly starostlivé vrásky. Nervózně si sedla na okraj křesla aperlový náhrdelník si obtáčela kolem ukazováčku.

Fenka zpozorněla, pohnula velkýma ušima, jako by nechtěla, aby jí něco uniklo. Útrpně zachroptěla. Hope ji laskala po krku, za což jí fenka vděčně olizovala ruku avrtěla pahýlkem ocásku.

To, co si Hope skutečně myslela, snámahou ukryla pod roušku profesionality. Velmi ráda by se té štíhlé dámy zeptala, proč vlastně svého psa vykrmuje tak, že to hraničí stýráním. UWhoopey už nebyla ani známka po spíš šlachovité tělesné stavbě francouzského buldočka. Fenka se spíš podobala mopsovi. Hope se sebrala ana majitelku psa se usmála. „Jsou tu první náznaky artrózy, ale ještě žádná relevantní poškození.“ Avšak vzájmu fenky nemohla paní Carringtonovou záležitostí ohledně výživy ušetřit. „Těžká nadváha Whoopey je pro její klouby jed. Vbudoucnu byste měla bezpodmínečně dbát na její výživu. Existují různé druhy dietní stravy pro psy, které…“

„Moje kuchařka připravuje pokrmy pro Whoopey sama,“ přerušila ji rozhořčeně paní Carringtonová anašpulila decentně růžově namalované rty.

„To je úžasné,“ chválila Hope. „Nechám vám tedy vytisknout dietní plán.“

Zatímco paní Carringtonová dostávala tipy ovýživě azvýšení množství pohybu, upírala pohled na abstraktní malbu psa na stěně, jako by baseta skloboukem ještě nikdy neviděla. Připadaly jí rady jako kritika? Koneckonců za tloušťku je zodpovědná majitelka; tady se nedalo nic zastírat, ikdyž Hope výčitky formulovala tak decentně, jak to jen bylo možné.

Nakonec pokračovala: „Doporučuji, aby se vaše kuchařka čtyři týdny řídila dietním plánem aabyste fenku nechala častěji vyvést ven. Pokud by se při další prohlídce měly objevit nějaké nesrovnalosti, podívá se náš kardiolog, doktor Colin Harper, Whoopey ještě podrobněji na srdce. Kdyby se vyskytly nějaké potíže dříve, přijďte okamžitě.“

Zdálo se, že zmínka oColinovi paní Carringtonovou uklidnila, aona shovívavě přikývla.

Když Hope sahala po vlněném oblečku vínové barvy, který měla Whoopey při příchodu na sobě, stará paní ji zarazila. „Počkejte, přinesla jsem jí něco čistého.“ Ve vodnatě modrých očích se jí pyšně zablesklo, ajak horlivě přikyvovala, její odbarvené lokny poskakovaly. „Víte, oblečení pro svou princeznu háčkuji sama.“

Princezně se Whoopey moc nepodobala. Vecpaná do něčeho ozdobeného volánky vypadala spíš jako růžový bonbon. Hope jen stěží přenesla přes rty přehnaný chvalozpěv na její háčkovací umění.

Stará dáma se přece jen rozzářila. „Děkuji mnohokrát.“

Hope ještě jednou podrbala Whoopey asdalším připomenutím diety pro fenku svěřila její paničku do rukou odborné asistentky. Poté roztáhla žaluzie achvilku si na obličeji vychutnávala teplé sluneční paprsky.

Když znovu pomyslela na svou čtyřnohou pacientku, přepadl ji vztek. Proč to se svými zvířaty mnozí jejich majitelé myslí tak „dobře“? Nevšimnou si, že zčistého egoismu své svěřence umilují ksmrti? Hope se otřásla, pak napomenula sama sebe. Neměla by naříkat. Bylo načase, aby zašla za svou vlastní fenkou, Miss Sophie, kterou během pracovní doby dávala do velké místnosti vsuterénu, která se spíš podobala psí herně. Byla ráda, že se ofenu labradora personál kliniky postará, když sama nemůže. Když na ni teď Miss Sophie plná euforie skákala, jako by se neviděly roky, ane pouze několik hodin, nebylo po utrpení zútulku, odkud si ji Hope vzala, ani stopy.

Hope ji se smíchem drbala za ušima ana okamžik strpěla, aby jí její miláček olizoval bradu, pak ji snapomenutím odstrčila. „Nesmíš na mě skákat, ty blázínku!“

Po rychlém pohledu na fitness hodinky, ukazující krátce po čtvrté hodině, se rozhodla využít krásného počasí avydat se domů pěšky, což trvalo dobrou hodinu. To udělá oběma dobře. Dnes vpoledne sní nebyla vCentrálním parku, což většinou činila. Ještě má dost času, než se bude muset připravit na violoncellový koncert vMadison Square Garden. Krátce zapřemýšlela, že se staví uColina apozdraví se sním, ale přítel neměl rád, když ho při práci někdo ruší, tak myšlenku opět zavrhla. Uvidí ho koneckonců večer.

Když sMiss Sophie na vodítku vyšla hlavním vchodem na Madison Avenue, uvítal je typický dopravní ruch smíšený sútržky hovorů azápachem výfuků. Teplé sluneční paprsky je příjemně zahalily jako hřejivá vesta. Bylo určitě kolem pětadvaceti stupňů. Hope do sebe jako houba nasávala život vulicích New Yorku. Zcela vduchu místního motta Keep on moving, tedy Pokračujte vpohybu následovala proud kolemjdoucích, spěchajících po přeplněných chodnících. Ti dbali na to, aby nezůstali nikde stát, anež aby se zastavili na červenou, raději přešli na druhou stranu. Tady, kde člověk slyšel všechny možné jazyky, bylo zastavení cizím slovem. Ve městě, které nikdy nespalo, byl člověk přímo na tepu života. Působilo jako šampaňské vkrvi. Hope se již stala součástí této multikulturní směsky. Už si nedokázala představit, že kdy mohla žít na malém městě, ikdyž svůj domov vLynnwood Falls milovala asvou rodinu postrádala.

Ráznými kroky zabočila do 97. východní ulice směrem kPáté avenue. Naproti ní zazářila zeleň Centrálního parku. Zdálo se, že vtento první slunečný den vyrazil po dlouhých týdnech do „svého“ parku snad celý New York. Míjeli je hlídači psů, často spěti nebo více svěřenci na vodítku, avšak Miss Sophie se oně jako vždy nezajímala. Pro labradorku bylo mnohem napínavější očichávat zem apátrat po vzrušujících stopách.

Asi padesátiletý pár, který jí něčím připomínal rodiče, tu stál vtěsném objetí. Oba měli obličeje pozvednuté ke slunci aposlouchali muže, který hrál na kytaru vlastní verzi Blowing in the Wind. Ve tvářích měli jasně vepsáno štěstí. Hope se musela chtě nechtě pousmát.

Dobrá nálada jí vydržela až kjejímu apartmánu na23. východní ulici. Horní patra mrakodrapu skabřincovými zdmi patřila klinice aHope měla to štěstí, že získala jeden znejžádanějších bytů na Manhattanu, snijak nerušeným výhledem na severně ležící Empire State Building, což byla běžně zcela nemožná věc.

Výtah se opět povážlivě otřásal, ale už si ztoho nic nedělala. Hlavně že fungoval, do jednadvacátého patra musela vystoupat jen jednou. Budova byla stará, její byt nebyl nijak velký, celkem dvacet pět čtverečních metrů, obytná kuchyň, ložnice akoupelna, ale ito bylo normálně nezaplatitelné. Naštěstí klinika část nákladů hradila, vlastní podíl jejího nájmu už byl itak dost znát, přestože jako vedoucí ortopedického oddělení vydělávala slušně. Nebude to takhle navždy. Colin vlastní kompletně zrenovovaný elegantní apartmán vBrooklynu adřív nebo později se kněmu určitě nastěhuje, ikdyž otom doposud nikdy nemluvili.

Když otevřela dveře apartmánu, uvítalo ji vedro. Topení, které se dalo bohužel regulovat pouze otevřením či zavřením okna, stále běželo na plné obrátky, poslední večery byly ještě chladné. Hope spěchala koknům aotevřela větračky. Dokonce itady, vysoko nad městem, byla doprava, doprovázená troubením azvýšenými hlasy lidí, kteří se vtom hluku chtěli dorozumět, zřetelně slyšet. Vše teď přehlušilo zrychlené dýchání Miss Sophie, které bylo nejspíš také horko.

Hope rychle naplnila misku svodou, kterou labradorka dychtivě vychlemtala.

Hope si umyla ruce, vyndala ze skříňky plechovku skrmením pro psy, naplnila nedočkavě čekající Miss Sophie misku asama si zledničky vyndala malé mrkvičky. Violoncellový koncert, na který jsou pozváni, začíná až vdevět hodin. Jídlo bude následovat až po koncertě, ale nechtěla předtím umírat hlady. Vledničce našla ještě sladkou tyčinku plněnou arašídovým máslem ačokoládou, kterou si nechala rozplynout na jazyku. Naštěstí zdědila postavu po štíhlé matce anemusí dbát na linii. Také nezkrotné hnědé vlasy ajantarově zbarvené oči má po ní, od otce převzala spíš poněkud nezvyklý humor, který není pro každého akterý se při práci naučila mít pod kontrolou.

Čas utekl jako nic. Dopřála si ještě jedno malé občerstvení skládající se zvelkého sendviče se šunkou, sýrem arajčaty, ktomu láhev vychlazeného piva. Ve spěchu přeleštila několik otisků prstů na lesklém povrchu černo-bílých kuchyňských skříněk. Vypadaly sice velmi elegantně, při koupi dala na radu Colina, který byl toho názoru, že starší byt potřebuje nějaké moderní doplňky, ale lesklý povrch byl velmi choulostivý akaždý dotek byl vidět.

Spředstavou, že ji Colin, který miluje eleganci, sleduje svým káravým pohledem, položila pod talíř korkovou podložku, ajak to jen šlo, rozvalila se na chaise-longue, jak nazýval Le Corbusier gauč, který jí Colin přenechal. Byl sice vysoce módní, ale určitě ne zrovna pohodlný, obzvláště ne společně sMiss Sophie, která se– samozřejmě!– nacpala kní. Stejně tu ale Hope při svém přeplněném kalendáři většinou nemohla setrvat dlouho.

Vysprchovala se avklouzla do tmavě modrého hedvábného prádla, které jí Colin daroval kVelikonocům. Otáčela se před zrcadlem sem atam. Není to špatné, musela přiznat sama sobě. Horní díl vhodně zvýrazňoval její poprsí ataké kalhotky seděly jako ulité, Colin měl dobrý odhad velikosti. Při myšlence, kolik si musel dát námahy, aby našel něco tak vhodného, ji zahřálo usrdce.

Nalíčila se jen decentně. Vlasy protáhla pramen po prameni žehličkou asvázala je do přísného uzlu, přesto se jí už zakrátko kolem uší objevily první vlnky. Povzdychla si. Už dávno vzdala pokusy vlasy usměrnit. Navíc už nezbýval čas. Venku se stmívalo, na obloze se krátce před západem slunce objevil svítivě rudý pruh. Bylo skoro osm hodin.

Pohled jí zabloudil koknu, za kterým se právě jasným světlem rozzářila špička na Empire State Building. Ale ne jako vždy bíle, nýbrž vamerických barvách, červeně, bíle amodře, tak jak se to dělalo při zvláštních svátcích. Hope polilo horko achlad zároveň.

Zatraceně! Byl poslední víkend vkvětnu. Vpondělí bude Memorial Day, svátek, kdy se vzdává čest vojákům padlým ve válkách. Den, kdy se schází rodina. Původně chtěla jet za rodiči do Lynnwood Falls. Přestože se vídali zřídka, bylo několik svátků jako Den díkůvzdání nebo Vánoce, kdy normálně jezdila domů. Aprávě tak na Memorial Day. Tento den byl pro všechny vjejím rodném městě, kde také žilo několik válečných veteránů, povinný piknik, takřka svatý. Kvůli samé práci akvůli snaze vyškrábat se na kariérním žebříčku až nahoru ho Hope úplně zazdila. Proto tedy matka volala! Apravděpodobně doufala, že to dceru napadne. Už asi vzdala, aby svou dceru oněco prosila.

Přepadlo ji špatné svědomí, aprávě když chtěla sáhnout po telefonu aještě jednou matce zavolat, Miss Sophie vyštěkla arozezněl se zvonek udveří. Hope sice Colinovi vnutila klíč, ale nikdy ho nepoužíval. Na okamžik zapřemýšlela, že si přes sebe něco přehodí, ale pohled na hodiny jí říkal, že by pár minut ještě mohli vyšetřit. Něco ji napadlo. Třeba by si mohli spřítelem ještě chvilku užít?

Když otevírala, ukryla se za dveřním rámem avystrčila jen hlavu. Při pohledu na Colinovu sněhobílou košili atmavomodrý, na míru šitý oblek od Davida Reevese, který zvýrazňoval ledovou modř jeho očí, akravatu sjednoduchým vzorkem ve stejném odstínu se jí podlomila kolena. Tento muž byl jednoduše řečeno zosobněný styl. Černé vlasy měl jako vždy pečlivě rozdělené pěšinkou abyl hladce oholen, což zdůrazňovalo jeho výraznou bradu. Zahalila ji vzrušující, trpká pánská vůně Dolce & Gabbana. Když si ji prohlížel ve spodním prádle, jedinou neatraktivní věcí na něm byl lehce nesouhlasný rys kolem jeho rtů.

„Ještě nejsi hotová?“

Hope zvedla paže, aby mu padla kolem krku, ale nechala je hned zase klesnout. Proklínala se, že se vjeho přítomnosti někdy chová jako malá, nevychovaná holka, které někdo vyčinil. Vždyť je Colin jen ošest let starší.

Vyzývavě zvedla bradu. „Co kdybys mě nejdřív pořádně pozdravil?“

Najednou viditelně vypadl zmódu podnikatele, ve kterém se téměř neustále pohyboval. „Samozřejmě! Odpusť, miláčku!“

Konečně ji držel vnáručí. Ucítila jeho teplé rty na svých. Látka obleku ji dřela na břiše. Příliš brzy se odtáhl.

„Měli bychom hned vyrazit, nerad bych přišel pozdě. Dole čeká taxík. Coldwellovi jsou aktivními podporovateli naší kliniky; vžádném případě bychom je neměli nechat čekat. Koncert je vyprodaný auMadison Square Garden bude určitě dopravní zácpa.“

Kdepak, velký doktor Colin Harper by asi nikdy nepřišel pozdě. Byl zosobněná spolehlivost. Vše fungovalo přímočaře. Nebylo to právě to, co se jí na něm tak líbilo? Co jí samotné tolik napomohlo kúspěchu? Jeho nesmlouvavé úsilí, aby vše bylo perfektní. Bylo toho tolik, za co mu byla vděčná!

Smířlivě přikývla. „Máš pravdu. Hned si něco obléknu.“ Přesto si nedokázala odpustit poznámku spojenou spatřičným pohledem: „Líbím se ti alespoň vtvém dárku?“

ZColinova hrdla se ozvalo potlačené zasténání, které se jí dostalo pod kůži. „Ajak! Hned jak ten večer skončí, ukážu ti, jak moc.“

Vbřiše se jí rozlilo teplo arozptýlilo vzrůstající zklamání. Měla to přece tušit. Colin není spontánní typ. Avšak přesně tuto spolehlivost acílevědomost na něm tolik oceňuje. Koneckonců ji na později zahrnul do svého plánu. Až uplyne večer, přijde si na své. Colin byl dobrý ve všem, co dělal, abyl idobrý milenec. Dělat něco špatně nebo selhat by bylo pod jeho úroveň.

Když vklouzla do původně hříšně drahých modrých koktejlových šatů, které se jí minulý podzim podařilo ukořistit za snesitelnou cenu ve výprodeji na Páté avenue, adoplnila je perlovým náhrdelníkem po babičce, vrátilo se jí sebevědomí.

Naposledy podrbala světlou srst Miss Sophie, nazula si páskové boty na vysokých podpatcích, popadla stříbrnou večerní kabelku avdobré náladě se zavěsila do Colina.

Ve výtahu si Hope opět vzpomněla na rodiče. „Co je zač ten pondělní výlet na plachetnicích na Long Island? Nemohli bychom to posunout? Moc ráda bych na Memorial Day navštívila rodiče. Mohli bychom letět do Portlandu, to je sotva hodina apůl letu, pak už je to do Lynnwood Falls jen tři čtvrtě hodiny pronajatým autem.“

Rodiče si sjejím přítelem nebyli nijak blízcí, to ale časem jistě přijde, až Colina lépe poznají. Hope tušila, že se jejich antipatie zakládá na podezření, že se jejich dcera nevrátila domů kvůli němu, což byl samozřejmě nesmysl. Možná by uvolněný sváteční den mohl přispět ktomu, aby se trochu sblížili.

Colin si ji mlčky prohlížel. Nikdo, koho znala, nedokázaltak minimální změnou výrazu obličeje vyjádřit tolik nesouhlasu. Obočí se nadzvedlo jen okousíček, rty měl jen neznatelně ohrnuté. Ani výtka vhlase nebyla úplně zřejmá, když řekl: „Mělo to být překvapení. Jsme pozváni na jachtu Paula Edwardse. Jde přitom ofinancování nového fyzioterapeutického oddělení pro tebe, které hodlá sponzorovat. Předpokládám, že to pro tebe důležité je?“

Zaplavil ji stud. Colin pro ni obětoval svůj volný den, aby jí dopomohl kvytouženému oddělení! Její přítel je tak skvělý. „Jsi ten nejlepší, děkuju!“ zamumlala rozpačitě.

„Pojedeš jindy,“ ujistil ji smírným úsměvem. Potlačovaný nesouhlas mu ale ještě zcela nezmizel zočí.

Hope se nuceně zasmála. „Máš pravdu. Plavba na plachetnici bude určitě nádherná. Už se na to moc těším.“ Překvapivě dobře se jí podařilo vložit do hlasu nadšení. „Doufejme, že Paula Edwardse dokážeme přesvědčit.“ Colinovi se to ale podaří zcela určitě.

Její rodiče tedy musejí počkat. Jako už tolikrát. Bude lépe, když se teď soustředí na nadcházející večer, který by ji mohl opět posunout na kariérním žebříčku ostupínek výš; Colinovi to dluží. Nakonec pro ni dělá všechno.

Ryan

Lynnwood Falls

Se zelenou šestkou zmizela zkulečníkového stolu třetí plná koule. Brandon hlasitě vřeštěl společně spísní Michaela Jacksona „Beat it“, která zněla ze staromódních reproduktorů, atancoval kolem tága. Diskotéková koule na stropě mu na blond vlasech ana světlých vousech vytvářela barevné fleky.

Ryan si se smíchem zakrýval uši. „Přestaň už! To je ohrožení zdraví! Zpívat jsi vážně nikdy neuměl.“

Brandon pokrčil rameny. „Máš jen strach, že tě porazím. Tři na jeden šťouch. Beat it, doktore Coopere!“ Netečně si broukal dál, předklonil se přitom aodhadoval polohu koulí. Když bílou koulí posunul tu červenou, mechově zelené tričko se stylizovaným bobrem alogem Beavers se mu na širokém trupu napjalo. Okousek minul akoule doprovázená Brandonovým klením se odrazila od hrany stolu.

„Chceš mě porazit? Ty mě? Tomu přece sám nevěříš. To by bylo vtomhle měsíci poprvé,“ nedokázal si Ryan odpustit trochu škádlení.

Brandon pozvedl obočí, hnědé oči mu blýskaly. „Výzva přijata!“

Než se Ryan stačil pustit do koulí, přistoupila knim Susan. Idnes na sobě měla staromódní džíny, kovbojské boty akostkovanou košili, což sice neodpovídalo stoprocentně poslední módě, ale hodilo se to kprostředí její hospody zosmdesátek– aslušelo jí to moc; ikdyž jí už táhlo na padesátku, měla stále dívčí postavu. Dlouhé blonďaté lokny jí splývaly přes záda. Ona sama se nazývala dítětem osmdesátek. Velmi trefné, musel Ryan súsměvem připustit.

Fascinovalo ho, jak dlouho už se tahle hospoda vLynnwood Falls drží aslouží jako místo setkávání. Susan ji otevřela společně smanželem Curtisem téměř před dvaceti lety. Od té doby fantasticky prosperuje– achodí sem všechny věkové skupiny. Vydýchaný vzduch byl naplněný hlasy četných hostů, to ktomu ale patřilo.

Ryan se zamyšleně rozhlížel. Zařízení už mělo svá léta, ale bylo skrznaskrz autentické. Stěny zdobily regály plné cédéček, ikdyž se už nepoužívala ahudba byla ze streamu. Mezi nimi visely obrázky Madonny, Michaela Jacksona aGeorge Michaela, ktomu scény zfilmů Top Gun, Flash Gordon aHříšný tanec. Vedle dvou kulečníkových stolů stálo několik hracích automatů. Na druhé straně se kupily sedací soupravy stěžkými dubovými stoly. Lavice byly potažené červenou umělou kůží, která už byla na mnoha místech potrhaná.

Susan ukázala na jeviště na čelní straně, které teď bylo prázdné. „Přijdete vneděli večer? Máme živou kapelu, která bude hrát staré fláky. Hoši jsou voboru noví, ale po čertech dobří. Směska zosmdesátek,“ dodala, aniž to bylo nutné.

Jak jinak? Ryan nedokázal potlačit úšklebek. „Uvidím, ještě si to rozmyslím.“

„Já sElly určitě přijdeme,“ ozval se Brandon. „Hele, překonej se, potřebuješ se trochu odreagovat.“

Ryan si zamyšleně třel třídenní vous. Už dlouho se sostatními nepobavil, abylo načase. Taneční parket si ho pravděpodobně moc neužije, ale proti dobré hudbě nic neměl. „Jasně, když mě neodvolají, přijdu!“

„Hodní hoši!“ Susan spokojeně přikývla. „Dáte si ještě jedno pivo?“

Ryan vypil poslední lok, hřbetem ruky si setřel pěnu zpusy apodal jí půllitr. Chvilku sám se sebou bojoval, potom zavrtěl hlavou. „Ne, děkuju! Jsem vyřízený, zralý svalit se na gauč. Měl jsem těžký den. Včera vnoci měl Carlův kůň vážnou koliku, byl jsem uněj až do rána. Adnes dopoledne porazil Hank autem kousek odsud na sever březí losí krávu. Museli jsme ji nouzově odrodit, matka je isteletem momentálně vpéči Mary na veterinární stanici.“

Susan snadějí přikyvovala. „Mary to zvládne, ta na to má cit. Často už vypiplala zvířata, která Glenn odepsal!“

„No, to máš pravdu,“ usmál se Ryan.

Byl až zázrak, jaké divy její magické ruce dokázaly, byla prostě dobrou duší veterinární kliniky. Mary se vždycky jen smála, když ji její „oba muži“, jak ráda nazývala Ryana asvého manžela Glenna, kvůli kouzelným rukám škádlili.

Susan se ho přátelsky dotkla na paži. „Tak si dnes večer dobře odpočiň anenech se zase vytáhnout zpostele.“

„Tak to plánuju.“ Sklonil se ke svému bobtailovi, který poslušně ležel vblízkosti kulečníkového stolu, apohladil ho po hlavě. „Kromě toho mě Chief zabije, pokud se ještě zdržím anedám mu brzy nažrat.“

Chief ze sebe vydal souhlasné štěknutí.

Susan se zasmála. „Tvůj pes by neublížil ani mouše.“

To měla určitě pravdu. Naštěstí. Chief byl prostě dobrá duše aRyan starého psa zbožňoval.

Bude lepší to ukončit. Několika šťouchy Ryan zvládl poslat všechny zbývající koule do děr.

„Nechtěl jsi mě porazit?“ zeptal se jako svatoušek Brandona, což mu vyneslo dobrosrdečnou ránu do zad.

„Potřebuju holt delší dobu na rozehřátí, ale ty vždycky hned zmizíš.“

„Hned? To byla dvě kola ajsem jasný vítěz. Jdu jenom proto, aby ses vrátil ke své ženě. Elly už na tebe určitě čeká sjídlem!“

„Kpřítelkyni,“ opravil ho Brandon.

„Co není, brzy může být.“

„Říká věčný single,“ zněla lakonická odpověď.

Ryan se rozhodl, že otom nebude diskutovat, apouze zvedl prst. „Příště mi dlužíš pivo! Pojď, Chiefe! Vítězové odcházejí!“

Cestou ven ještě tu atam potřásl někomu rukou aobdržel několik přátelských poklepání po zádech. Veterinární ordinace Hopiných rodičů, ve které od konce studií pracoval, byla vLynnwood Falls oblíbená anáklonnost se rozšířila ina něj.

Bobtail za ním trpělivě capkal do vlahého večerního vzduchu vonícího po borovicích.

Rozloučení sBrandonem ale Ryana nenechalo vklidu.

Věčný single! Jeho přítel zasáhl bolavé místo. Nechtěně se mu myšlenky zatoulaly kHope. Viděl před sebou její vyzývavý pohled, tmavé oči, které mu zdánlivě dohlédly až na dno duše. Barva přecházela zhnědé do zelené; podle nálady zářily jako jantar. Plné rty, které přímo sváděly klíbání, akdyž se jí něco nezdálo, dokázala je tak svůdně ohrnout. To se stávalo často, byla dost svéhlavá. Stejně jako její husté tmavé vlasy, které nikdy nedělaly to, co Hope chtěla. Alespoň podle jejího názoru– Ryanovi připadala její divoká hříva okouzlující. Lákala ho, aby do ní vnořil ruce.

Věčný single! Rozhořčeně si odfrkl. Nebyl vždycky single. Ale od rozchodu sHope před šesti lety se nikdy nedokázal vázat déle než několik týdnů. Samozřejmě že měl potřeby. Ty příležitostně ukájel při výletech do Portlandu nebo do sousedních městeček. Pokud si na to našel čas, což bylo stále obtížnější. Pokaždé ho po krátké době přepadly pochybnosti. Abezděčně porovnával. SHope. Sláskou svého života, která bude trvat věčně, jak si dřív myslel.

Rázně se odpoutal od přemítání aotevřel dvířka auta. Chief zatím vyskočil na korbičku rezavě hnědého pick-upu aočichával ji. Pravděpodobně ještě cítil losa, přestože Ryan vše ostříkal hadicí.

„Tak pojď, Chiefe, pojď dopředu! Otevřu ti okno.“

Pes miloval, když mu na čumák foukal vítr. Ryanovi se dnes nějak nechtělo nechat ho jet na korbičce. Ještě pořád měl před očima dopolední nehodu.

Starý vůz několikrát zakvílel aRyan ho musel přemlouvat, aby naskočil. Dnes večer bylo vlastně docela teplo; vzimě auto dělalo větší cavyky.

Farma, kterou zdědil po rodičích, ležela na okraji města. Časem se zní stala farma pro stará zvířata, protože Ryan nepřenesl přes srdce, aby stará užitková zvířata, která už nemohla pracovat, uspal. Hlavní budova astáje se topily ve tmě, jen nad garáží svítilo světlo. To znamenalo, že zvířata už jsou nakrmená. Starý Angus se nikdy neodebral do svého pokoje, aniž by se postaral osvé svěřence.

Ryan súlevou vydechl. Vlastně chtěl poskytnout domov pouze starým zvířatům, ale když už se Angus ze zdravotních důvodů nemohl starat osvoji farmu adostal se do těžkých finančních problémů, Ryan se ho zkrátka ujal. Vdomově důchodců, kam ho jeho děti chtěly umístit, protože je těžká práce vhospodářství nezajímala, by dříve tak pracovitý farmář jednoduše zemřel. Pro Ryanův statek byl ale požehnáním. Angus byl nesmírně rád, že může být ještě užitečný, apomáhal se zvířaty, jak jen mohl.

Kvůli postižení dnou potřeboval na všechno víc času, toho měl ale dost, protože nemusel dělat nic jiného. Angus byl vděčný za mnohem víc než jen za nevalný plat, který mu Ryan mohl vyplácet. Postačoval jakž takž na jídlo, na večerní pivo aobčasnou špetku Angusova oblíbeného žvýkacího tabáku. Avšak Ryan pochopil, jak je pro starého muže důležité, že ho ještě někdo potřebuje. To byla odměna, okterou tu Angusovi šlo. Ryanova úleva, že je ozvířata postaráno, když se vrátil zpráce často pozdě nebo když musel vnoci odjet ado rána se nevrátil, by vlastně měla stát mnohem víc. Dokázal si to otevřeně přiznat, dovolit ale ne. Prakticky vše, co vydělal, spolkla farma.

Ale alespoň mohl nechat starého muže usebe bydlet, aniž by platil nájem. Pokojík nad garáží byl stejně prázdný, aprotože tam byl přívod vody, nebylo nijak těžké vybudovat tam jednoduché příslušenství. Úmluva sAngusem byla pravá výhra pro oba.

Sotva Ryan zaparkoval před garáží avystoupil, ozvalo se zpřilehlé pastviny zařehtání anásledně nepravidelné údery kopyt. Stará klisna plemene Quarter horse Suzie asi zase kulhá oněco víc. Zpřipraveného sudu sebral mrkev, ato už Suzie natahovala hlavu nad plotem avyzývavě řehtala. Ryan jí se smíchem pohladil tmavou hřívu, přejel přes měkoučké nozdry ana otevřené dlani jí podal mrkev. Hlavu si položil na její krk. „Ahoj, má krásko, zdravím tě. Zítra ráno, až bude světlo, se ti ještě jednou podívám na ten kloub.“

Souhlasně odfrkla, jako by mu rozuměla.

Chief došel kzávěru, že už se páníček se Suzie-Q pomazlil dostatečně, avyzývavě do něj strčil.

„Jo, jo, dobrá, hned dostaneš papáníčko.“ Spobaveným úsměvem ho následoval do domu. Vposledních dnech Ryan zatápěl vkrbu, ještě to tu příjemně vonělo dřevem. Jako vždy se radoval ze svého jednoduchého, ale útulného příbytku, který mohl nazývat svým majetkem. Zařízení bylo převážně ze světlého dřeva, proto celek působil teplým dojmem.

Zatímco Chief do sebe soukal žrádlo, Ryan si vzal colu, zapnul televizi asvalil se na gauč. Péra pod náhlou vahou zasténala. Příležitostně by se měl určitě porozhlédnout po nové sedačce. Tehdy ji získal velmi levně apravděpodobně ne právě kvalitní tmavomodrý potah byl již vybledlý. Ale čas, aby se podíval po nové, mu chyběl, zrovna tak jako na spoustu jiných věcí. Ipeníze byly zapotřebí na něco důležitějšího. Gauč byl přinejmenším pohodlný ato bylo to hlavní.

Spožitkem nechal chladný nápoj klokotat vhrdle. Zápasil sám se sebou apřemýšlel, jestli ještě nemá dojít do stáje, přinést pár vajec ahodit je na pánev. Angus jistě nějaká posbíral. Ale byl příliš unavený. Naštěstí mu Annabella pozdě odpoledne připravila sendvič srostbífem orozměrech kola uvozu, díky kterému byl stále ještě sytý. Ačkoliv vkavárně vlastně nabízela pouze snídani, lehký oběd aodpolední koláč, pokaždé, když se uní stavil třeba ipozději, předložila mu něco pořádného avydatného. Klíčilo vněm podezření, že to extra pro něj dává stranou aočekává ho, raději otom ale nechtěl přemýšlet. Annabellu měl velmi rád. Se svou snědou pletí, která vkombinaci spřirozeně světlými vlasy vytvářela exotický kontrast, byla také výjimečně hezká, ale choval kní pouze přátelské city. Snad to ona ze své strany vidí také tak.

Ryan sáhl po dálkovém ovládání, chvíli se díval na zprávy apak přepínal dál. Zůstal udokumentu ozvířatech vSerengeti. Chief si kněmu vyskočil na sedačku, postěžoval si táhlým povzdechem auvelebil se voblouku kolen svého páníčka, shlavou na jeho stehně. Ryan ho drbal za ušima.

„Musíme tě ještě vykartáčovat,“ zamumlal aza zvuků Chiefova chrápání se ion propadl do spánku.

***

Nedokázal určit, jak dlouho dřímal. Pronikavý zvuk telefonu ho vytrhl zhlubokého spánku. Také Chief súlekem vyštěkl. Ryan spěšně nahmátl mobil.

Číslo ordinace! Potlačil zasténání. Ale ne, už zase nějaký urgentní noční případ!

„Mary, copak je?“ ohlásil se asnažil se, aby to znělo pokud možno čile.

Místo odpovědi uslyšel pouhé vzlyknutí. Zpozorněl aposadil se, což mu vyneslo Chiefovo nespokojené zabručení. „Co se stalo?“

Mary si osudy zvířat brala hodně ksrdci, především pak těch, která byla svěřena do její péče. Přesto si ale nemohl vzpomenout, že by ji někdy slyšel plakat. Muselo se stát něco zlého.

„Ne, to…,“ popotáhla. „Jde oGlenna.“

„OGlenna?“ Ryan ztuhl. Najednou měl zase před očima smrt svých rodičů. Jako by znovu slyšel hlas babičky, která telefonovala spolicistou zNew Yorku, zatímco on sám zíral jako paralyzovaný na televizi aobrazy, které tam viděl, ale nechápal. To, co mělo být pro rodiče veselým výletem do města– poprvé vživotě– skončilo tragicky. Chodil tehdy teprve do páté třídy. Od té doby se pro něj Glenn stal svým způsobem náhradním otcem. Ryanovo srdce sevřela ledová pěst. Zalapal po dechu.

„Co je sním?“ vykoktal acestou ven hmátl po klíčích na věšáku. Chief mu byl vpatách.

Zdálo se, že se Mary trochu sebrala; slova byla jasnější. „Najednou necítil nohy, byl úplně ochrnutý! Jsou to záda…, asi se dnes vpoledne namohl?“ Zdůraznila to jako otázku.

„Ta losí kráva, sakra!“ zaklel Ryan mrazivěji, než zamýšlel. „SHankem ji společně nakládali na nosítka, já jsem se staral otele. Ještě jsem viděl, jak se Glenn chytil za záda, ale říkal, že to nic není. Ten starý paličák! Sakra, měl jsem hned zareagovat! Nebo kdybychom společně…“

„Hlavně si to nedávej za vinu!“ skočila mu Mary do řeči. Ale právě to dělal. Na diskusi teď ovšem nebyl čas. „Kde je?“

„Hned jsem zavolala záchranku. Předpokládají, že jsou to plotýnky. Jsme právě na cestě do nemocnice vPortlandu. Možná budou Glenna operovat, lékař něco takového naznačoval. Jinak by mohl mít trvalé následky. Ochrnutí…“ Znovu popotáhla.

Ryanovi před očima prolétly obrázky dříve tak aktivního Glenna na kolečkovém křesle. Otřásl se. „Hned přijedu!“

„Já… To nemusíš!“ Ale neznělo to právě přesvědčivě. „Francy jede za námi; byla unás. Chtěla jsem ti jen…“

„Nezlob, to je přece samozřejmé,“ vylétlo mu zpusy, možná trochu hrubě, ale starost ootcovského přítele mu stále silněji stahovala hrdlo. „Jen rychle předám Chiefa Angusovi ahned jedu. Vezmu si harleye, půjde to rychleji.“ Bylo dobře, že Maryina nejlepší kamarádka, místní obchodnice spotřebami pro zvířata ajejich velká podporovatelka, je tam také. Možná by mohl udělat ještě něco zlékařského hlediska. Doma by stejně neměl žádný klid.

„Děkuju!“ řekla Mary potichu, vjejímhlase zaslechl úlevu.

„Děkuju, že jsi mi dala vědět.“ Ryan váhal. „Zavolala… zavolala jsi Hope?“

„Ano, ale má vypnutý mobil. Říkala něco okoncertě. Myslíš, že přijede? Má právě teď nějak moc práce.“ Jindy tak odolná Mary, která srezolutní rozhodností řídila ordinaci, zněla najednou nezvykle bezmocně.

„Samozřejmě! Bude chtít navštívit otce azůstane utebe,“ řekl přesvědčivým tónem. Přinejmenším ta Hope, kterou znal dřív, by vše nechala ležet aběžet arozjela by se domů. Předtím, než se stala městským dítětem. Kvůli jejím rodičům doufal, že iteď se vší slávou přijede.