KNIHKUPECTVÍ

na RIVERSIDE

DRIVE

Copyright © 2018 by Frida Skybäck

by Agreement with Andrew Nurnberg Associates International Limited

and Enberg Agency, Sweden

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vladimíra Mužíková, 2022

Cover © Markus Hedström, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1964-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-1965-5 (mobi)

KNIHKUPECTVÍ

na RIVERSIDE

DRIVE

FRIDA

SKYBÄCK

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Poděkování

1

Středa 24. srpna

Na pár báječných vteřin si Martinique stihla představit, jakou bude mít Sara radost z přebalu nového vydání Paní Dallowayové, než ji dohnala krutá pravda. Konečky prstů jemně pohladila měkký hřbet knihy a přitiskla si ji na prsa.

Už to bude měsíc, co její přítelkyně odešla, přesto se Martinique často přistihla, že na Saru myslí, jako by všechno bylo při starém. Pokaždé když míjela pekařství a zahlédla v něm velké bochánky s klikvovým džemem, které Sara tak milovala, chtěla jí je koupit a vždycky chvíli trvalo, než se její synapse propojily a ona si vzpomněla, co se stalo.

Sklíčeně klesla na židli za velkým dubovým pultem v knihkupectví. Její manžel Paul ji utěšoval, že to, co prožívá, je naprosto normální. Mozek prostě potřebuje čas, aby zpracoval ztrátu bližního, ale i navzdory jeho dobře míněnému vysvětlení, byla pokaždé, když se to stalo, pořád stejně zoufalá.

Martinique zvedla časopis, který tu někdo zapomněl, a začala se jím ovívat. Letní dusno způsobilo, že se cítila svěží asi jako vyždímaný hadr na nádobí. Kvůli dceři Angele a její hlasité hudební produkci nezamhouřila půlku noci oko, a k tomu ještě musela ráno vstávat dřív než obvykle, aby odvezla své tři synovce do školy, protože Marcia měla hodinu tenisu, kterou v žádném případě nemohla zameškat.

Martinique zvedla ruku ke spánku a začala si ho zamyšleně masírovat. Jak vůbec může někoho napadnout rezervovat si lekci tenisu na osmou hodinu ráno?

S hlasitým povzdechem si zastrčila pramínek vlasů za ucho. Podle Paula to se svou vstřícností vůči Marcie přeháněla. Měl obavy, že se kvůli ní jednou udře k smrti, jenže Martinique nedokázala své sestře odmítnout pomoc. Rozvod byl pro Marciu traumatický zážitek a ona ty své lekce tenisu a dobročinné akce zkrátka potřebovala, aby neztratila pevnou půdu pod nohama. Vzhledem k tomu, že jí byl bývalý manžel nevěrný s jejich slečnou na hlídání, ztratila Marcia vůči takovým službám důvěru a nechtěla k dětem shánět nikoho nového. Martinique byla tím pádem jediným člověkem na světě, kterému věřila.

Martinique zalétla pohledem k velkému norskému lesnímu kocourovi uvelebenému na svém oblíbeném místě u knihovny Abigail s literaturou faktu od A do K a olizujícímu si svůj huňatý, stříbrošedý kožich. Ve skutečnosti by nejraději jela domů, otevřela si lahev vína a usnula u televize, jenže slíbila Marcie, že Spencera po tréninku kriketu vyzvedne, aby se nemusela na hřiště vláčet i se Sterlingem a Edisonem. Paul jako obvykle nedokázal pochopit, proč pro něj Marcia nemůže poslat limuzínu. Vzhledem k miliónům, které vysoudila při rozvodu, by to rozhodně bylo jednodušší řešení než chtít po své sestře, aby v odpolední špičce jela přes půlku Londýna, jenže Martinique by ani ve snu nenapadlo jí něco takového navrhnout. Vždycky měla problém říct Marcii ne a teď tuplem, když ji ještě ke všemu litovala. I když v zájmu zachování rodinné pohody před Paulem skutečnou míru své pomoci sestře tajila.

„Nejdřív,“ prohlásila láskyplně Martinique, „se ale musím pokusit nějak dostat tuhle kočičí potvoru do auta.“

Tennyson si všiml, že se na něj dívá, a tak se protáhl a začal hlasitě příst. Do Riverside Drive se nastěhoval před pár lety, kdy ho dovnitř vpustila Martinique, když ho slyšela nešťastně mňoukat venku přede dveřmi. Protáhl se kolem ní celý promáčený se slepenými chlupy a rovnou zalezl pod knihovnu, odkud se ho Saře podařilo o pár hodin později vylákat na sledě, kterého došla koupit vedle na rybí trh na Borough Market.

Jelikož byl Tennyson evidentně čistokrevný, a dokonce měl i obojek, byly přesvědčené, že se o něj někdo přihlásí, ale přestože nechaly ten večer déle otevřeno, nikdo nepřišel. Druhý den ráno obvolala Sara všechny veterináře v okolí, kontaktovala policii a vylepila letáčky, ale ani to nepřineslo žádný výsledek. A možná to bylo dobře, protože Tennyson mezi ně velmi brzy zapadl a nikdo už si nedovedl Riverside bez tohohle velkého, mohutného kocoura špacírujícího mezi regály představit.

Martinique došla k Tennysonovi a sedla si vedle něj do dřepu, až jí zachrastily barevné korále na krku. Dokud směl zůstat v knihkupectví, byl nejhodnějším kocourkem na světě, jenže když tu už Sara nebyla, nechtěla ho tu nechávat přes noc samotného.

„Tak pojď, kocourku,“ vyzvala ho jemně. „Pojedeme domů.“

Tennyson přimhouřil oči a věnoval jí rozhořčený pohled, kterým jako by jí říkal: Tak moment, milá dámo, ten barák, do kterýho mě každý večer taháte, není můj domov. Já bydlím tady.

Martinique si povzdychla. Každý den to probíhalo stejně. Nejdřív ho musela dlouze přemlouvat, aby vlezl do malé přepravky, a celou cestu domů pak v autě poslouchat jeho tichý nářek.

Opatrně natáhla ruku a podrbala Tennysona za velkýma ušima se štětinkami na špičce. Vypadalo to, že ani jemu, chudákovi, nedocházelo, co se stalo. Přestože už uplynulo několik týdnů, každou chvíli vyběhl nahoru do Sařina bytu, protáhl se kočičími dvířky dovnitř, posadil se před dveře její ložnice a žalostně zamňoukal, jako by se tam jeho panička jen na chvíli zavřela, aby měla klid, a každou chvíli měla zase vyjít ven.

Martinique se namáhavě narovnala. Po tom všem lítání ji bolelo celé tělo a cítila, že má natažený krk a záda. Poslední dobou nedělala nic jiného, než že pracovala.

S jednou rukou na rameni, které ji bolelo víc, položila knihu objednávek do pokladny. Nikdy by to nepřiznala nahlas, ale občas měla na Saru zlost, že zemřela tak náhle. Kdyby jim její kamarádka řekla, že je takhle vážně nemocná, měli by alespoň čas se na to, co mělo neodvratně přijít, nějak připravit, jenže ona jim místo toho svou diagnózu až do poslední chvíle tajila. Nikdo z jejího okolí netušil, že je na tom tak špatně.

Teprve později, až když Martinique dostala ten dopis, pochopila, že Sara celou dobu věděla, že zemře, ale ve své tvrdohlavosti o tom nikomu neřekla. V dopise to vysvětlila. Nechtěla, aby nemoc pokazila poslední čas, který jí zbýval. Chtěla, aby všechno zůstalo stejné jako dřív. Jenže kvůli tomu její odchod všechny zaskočil.

Martinique přeběhl mráz po zádech, když si vzpomněla na telefonát z jednoho časného rána během dovolené. Byla z něj tak v šoku, že se ani nedokázala sama obléct. Šaty na ni musel navléct Paul, musel ji i učesat a odvézt do nemocnice.

Martinique skutečně ranilo, že jí Sara neposkytla víc času na rozloučenou. Loučit se v chladném nemocničním pokoji, kde její přítelkyně ležela bledá a k nepoznání změněná, s hadičkami v nose a pažích, jí nepřipadalo důstojné, přestože byla vděčná i za ty poslední dva dny.

Zhluboka se nadechla, aby zahnala nepříjemný pocit. Martinique ještě po tom všem, co se stalo, nedokázala normálně fungovat. Jelikož pracovala v Riverside nejdéle, padl los automaticky na ni, aby se do doby, než přijede Charlotte, která dům zdědila, postarala o Tennysona a vedení obchodu. Její kolegyně Sam tady pracovala jen na poloviční úvazek a na jeho navýšení nebyly peníze. Navíc bývala i dost zbrklá a těch pár příležitostí, kdy dostala za úkol převzít zboží nebo udělat nějakou větší objednávku, skončilo téměř pokaždé malou katastrofou.

Takže bez ohledu na to, jak moc se Martinique trápila a jak špatně spala, bylo jen na ní, aby se knihkupectví každé ráno otevřelo ve stejnou dobu, jak bylo zvykem. Každý den tedy přesně v deset odemkla těžké prosklené dveře, zvenku nad ně zavěsila vývěsný štít a v okně otočila cedulku, jež lákala zákazníky zářivým Vítejte.

Martinique přetřela vlhkým hadříkem pult, u něhož před pár hodinami seděli Parnella a Herbert. Bez Sařiných přátel, kteří sem chodili na kafe, si to ani nedovedla představit. Díky nim se měla Martinique každý den na co těšit. A navíc, s nimi to zvenku vypadalo, že je knihkupectví plné zákazníků, což dovnitř pravděpodobně lákalo další. A to bylo vskutku něco, co tenhle podnik potřeboval jako sůl.

S hadrem pevně sevřeným v dlani drhla kolečka od Herbertova a Parnellina hrnečku. Obchod nešlapal dobře už před Sařiným odchodem, ale teď se neprodávalo vůbec nic. Ať se snažila sebevíc – na potkání doporučovala knihy všem svým známým, pořádala kampaně a nové knihy viditelně vystavovala ve výloze –, šlo to s nimi z kopce.

Martinique neměla dostatečné informace, aby si dokázala udělat přesný obrázek o finanční situaci knihkupectví, ale nízký prodej nejspíš nevěstil nic dobrého. Co se stane, když obchod přestane být výdělečný? Bude pak mít vůbec Sařina neteř zájem ho převzít?

Z té představy se jí udělalo mdlo. Charlotte neznala, takže jí nezbývalo než doufat, že Sara věděla, co dělá, když všechno odkázala své neteři. Kdyby se knihkupectví zavřelo, nepřišla by Martinique jen o poslední kousek Sary, který ještě zbýval, ale také o práci, a žena ve středním věku s titulem z oboru literární věda nebyla, bohužel, na anglickém pracovním trhu tolik žádaná.

Tennyson zamňoukal a Martinique mu věnovala soustrastný pohled. Nastal čas jet domů. Kocour by nejraději zůstal tady, ale Martinique se ho neodvažovala nechávat v obchodě přes noc samotného. Ne, že by se bála, že by ho někdo mohl ukrást. Prosím, jen si to zkuste! pomyslela si a pohlédla na škrábance na své levé ruce. Spíš se bála, co by s tímhle malým obchůdkem provedl, kdyby ho tu nechala bez dozoru. U ní doma už rozdrápal celou sedačku a strhl několikery záclony.

S hlavou na stranu si prohlédla líného kocoura, který býval tak hravý a plný energie.

„Taky mi chybí,“ zašeptala.

Tennyson jí odpověděl mrknutím a pak si položil hlavu na hrubá prkna na podlaze. Martinique před něj opatrně postavila přepravku a pootevřela dvířka.

„Jenom dojdu zkontrolovat, že je všude zhasnuto. Bylo by fajn, kdyby sis zatím vlezl dovnitř.“

Povzbudivě se na něj usmála, i když věděla, že šance, že by si do ní Tennyson vlezl dobrovolně, byla asi stejně malá jako výhra první ceny v Eurojackpotu.

Martinique ještě naposledy prošla knihkupectvím, aby se ujistila, že je všechno uklizené. Tenhle okamžik těsně před zavřením měla ráda. Když všechno utichlo a znehybnělo, měla pocit, jako by tu cítila Sařinu přítomnost.

Přejela rukou přes řadu knih a konečky prstů pohladila jejich hladké hřbety. Sara byla majitelkou Riverside přes pětadvacet let a každičká věc ji tady připomínala. Staré dřevěné schodiště s vyřezávaným zábradlím, jež Sara poté, co zhlídla jeden francouzský film a nechala se jím inspirovat, přetřela hráškově zelenou barvou, stará sametová křesla, která odmítla vyhodit a místo toho je nechala nově potáhnout, a všechny ty liché hrnky a hrnečky v kuchyni, které časem nahromadila, tohle všechno bylo pro Saru typické. Ona tohle staré knihkupectví prostě milovala a každému, kdo projevil zájem, vyprávěla o jeho fantastické historii.

První majitel, pastor Waters, otevřel knihkupectví Riverside před více než sto lety, aby mohl šířit knihy s humánním poselstvím. V knihkupectví po něm zůstalo dvanáct obrovských knihoven, které sám vlastnoručně vyrobil, a každou z nich věnoval jednomu ze svých dětí. Když se člověk podíval pořádně, tak ještě dnes mohl najít na každé knihovně malou mosaznou destičku se jménem dítěte, a bylo to velmi praktické, protože když zákazník hledal nějakou konkrétní knihu, tak prostě stačilo říct podívejte se do Josefíny.

Křesla získalo knihkupectví jako dar poté, co v něm majitelé v roce 1958 zřídili útočiště pro děti s indickými kořeny, jež si několik měsíců během tohoto roku nesměly hrát venku, protože na ulicích pochodovaly skupiny extrémních pravičáků. Tehdejší majitelé, pan a paní Mantlovi, se evidentně ze všech sil snažili místní děti nějak zabavit, a tak jim tady uvnitř zřídili čtecí a herní koutek, kam mohly po škole zajít a počkat, než si pro ně po práci přijdou jejich rodiče. Rodiny mezi sebou jako výraz díků vybraly peníze na čtyři ručně vyřezávaná polstrovaná křesla s vysoustruženými nohami, která tady od té doby stojí.

Martinique vzala za kliku kancelářských dveří, aby se ujistila, že jsou zamčené, a usmála se nad ručně namalovaným transparentem na zdi. Sara měla stejné sociální cítění jako její předchůdci, a tak byl v jejím malém obchůdku vítaný úplně každý. Jejím přáním bylo, aby Riverside zůstalo místem, kde se mohou scházet lidé ze sousedství. Tady měli možnost probírat místní problémy, organizovat kulturní festivaly, pořádat finanční sbírky, když žáci ze školy St Andrews, ležící v těsném sousedství, neměli na každoroční výlet do Brightonu, a také nezřídka chystat demonstrace.

Jenže časy se mění. Ve stejné době, kdy Martinique do knihkupectví nastoupila, začala aktivita spoluobčanů pomalu upadat. Lidé žijící v okolí Riverside už neměli čas se angažovat. Každý měl dost starostí se svým vlastním životem a Martinique tomu rozuměla. Sama byla ve stresu ze všech akcí pořádaných v Angelině škole, při nichž se očekávalo, že bude pomáhat se zajištěním jejich organizace, s pečením a kupováním losů.

Martinique pro jistotu obešla celou kuchyň ještě jednou dokola, aby se ujistila, že je kávovar skutečně vypnutý. Sara navzdory klesajícímu zájmu okolí pokračovala v pořádání poledních polévkových barů a debatních kroužků, ale od její smrti tu ustrnuly v jakémsi limbu, v očekávání příjezdu Charlotte, jež se tu, podle slov Sařina advokáta, měla každým okamžikem ukázat.

Martinique jemně pohladila román Joyce Carol Oatesové Blondýnka, který někdo nechal ležet na čtecím křesle, než ho vrátila na místo do knihovny Louisa. I když se snažila myslet pozitivně, nedokázala ze sebe setřást obavy z toho, jak knihkupectví zapůsobí na Charlotte. Osobně ho považovala za nejkrásnější místo v celém Londýně. Milovala jeho okouzlující styl z přelomu minulého století; ručně vyřezávané ozdobné lišty z tmavého dřeva, podlahu z širokých fošen, starý krb s římsou ze zeleného mramoru i ten dechberoucí výhled na Temži, jenže v tu chvíli si všimla i všech jeho nedostatků. Navíc bylo znepokojivé, že se Sařina neteř ještě neozvala. Reálně hrozila možnost, že o žádné knihkupectví nestojí.

Martinique sevřela ruku s hadrem v pěst. Paul jí říkal, že takhle nesmí uvažovat, jenže to se snadno řekne, když celá její existence visela na tenkém vlásku.

Unaveně upřela pohled na zničenou podlahovou lištu. Nejspíš budou muset na Charlotte použít svůj šarm, aby ji přesvědčili, že si má knihkupectví nechat. Už o tom se Sam a s Williamem, který si pronajímal jediný byt v horním patře nad obchodem, dlouze pohovořila a nezbývalo než doufat, že oba pochopili, jak je situace vážná. Když se tady Sařině neteři nebude líbit, tak klidně může za nejvyšší nabídku celý dům prodat.

Jen z představy, že by Sařino celoživotní dílo mohlo přijít vniveč, se Martinique stáhl žaludek zoufalstvím. Budou muset zabojovat, aby Charlotte přesvědčili, jak je tohle knihkupectví úžasné a důležité.

Sklouzla pohledem k Tennysonovi, který se ještě nehnul z místa. Jak se Charlotte postaví k adopci Sařiny kočky, byla jiná věc. I když, kdo ví. Sařina neteř možná staré nabručené kocoury miluje.

„Je mi líto, chlapče, ale musíme jet.“

Martinique zvedla kabelku a kývla na přepravku.

„Tak nastupovat, pane.“

Tennyson na ni pobaveně mrkl a přetočil se na bok. Evidentně nechtěl spolupracovat.

Martinique si hlasitě povzdechla, potom si klekla na zem, zvedla těžkého kocoura pod břichem a opatrně ho přenesla do přepravky. Tennyson se nebránil, ale ani jí nijak nepomáhal, a když zavřela dvířka a uslyšela jeho zakňourání, přepadly ji výčitky svědomí.

„Neboj, zítra se sem zase vrátíme,“ utěšovala ho, „a s trochou štěstí se tu ukáže i Charlotte a bude tak skvělá jako její teta.“

Na konci věty se jí zlomil hlas a musela polknout. Doufala, že Charlotte je už na cestě, protože nevěděla, jak dlouho to tu ještě vydrží sama udržet v chodu.

Když pak skrz mřížku zahlédla Tennysonův vyčítavý pohled, dodala: „Doma máme tuňáka, jestli se budeš chovat slušně, tak ti kousek dám.“

Snažila se vypadat přísně, ale už teď jí bylo jasné, jak to dopadne. Tennyson si na ní vyžebrá obě konzervy tuňáka ještě dneska večer, takže celá kuchyň bude páchnout rybinou, protože i když pořád říkala, že ho Sara moc rozmazluje, tak neměla to srdce odmítnout někoho, kdo právě přišel o svého nejlepšího kamaráda.

2

Pondělí 5. září

Charlotte zadala do navigace vmobilu adresu 187 Riverside Drive. Pokaždé když držela telefon vruce, měla nutkání zavolat domů svému kolegovi Henrikovi azeptat se ho, jestli už stihl vyřídit věci, co mu sepsala na seznam úkolů.

Vneutichajícím hluku aut přejela nehtem po krytu mobilu. Ten seznam nebyl ve skutečnosti tak důležitý, ale jak tak stála úplně sama uprostřed jednoho znejvětších měst na světě, cítila se opuštěná azatoužila uslyšet jeho hlas.

Na chvíli podržela prst na zeleném tlačítku volání, ale pak si to rozmyslela azačala se místo toho opět věnovat mapě. Henrik by se jí vysmál, kdyby mu zavolala opomoc jen pár hodin po přistání.

Charlotte vykročila vpřed azvedla hlavu, až když zakopla oobrubník. Vysoké budovy se třpytily vpodzimním slunci, dunivý zvuk metra rozvibroval zem ačerné, buclaté taxíky ji míjely opačným směrem. Charlotte se zmateně rozhlížela do stran. Tak tohle je Londýn, stihla si pomyslet, než znovu sklonila hlavu kmobilu.

Ve skutečnosti by raději zůstala doma avšechno vyřídila po telefonu. Od chvíle, kdy Alex přibližně před rokem zemřel, vedla firmu sama atotálně se nechala zahltit prací. Až teď začínala znovu získávat rovnováhu, ale itak měla problém pustit práci zhlavy. Bojovala ve své vlastní bublině avlastně jí to tak vyhovovalo.

Její terapeutka Agnetha Wislanderová, ke které ji nepřímo donutil jít její lékař, se Charlotte zeptala, jestli potřebuje tolik pracovat. Se svými moderními brýlovými obroučkami posazenými na špičce nosu prohlásila, že má podezření, že Charlotte používá práci jako ochranný manévr, aby se nemusela zastavit aprožít přítomný okamžik. Kdybych prožívala přítomný okamžik, musela bych se propadnout hanbou, že jsem tady, pomyslela si tehdy Charlotte. Vždycky dokázala všechno vyřešit sama ajen zpředstavy, že by se někdo ve firmě dozvěděl, že chodí na terapie, jí bylo úzko.

Prožít přítomný okamžik byla jinak jedna zAgnethiných nejoblíbenějších frází auniverzálním řešením na jakýkoliv problém. Vypadalo to, jako by věřila, že cvičením bdělé pozornosti, jako třeba desetiminutovým kousáním rozinky pro uvědomění si skutečné chuti, lze vyřešit vše, migrénou počínaje autrženou achilovkou konče.

Přestože Charlotte protestovala atvrdila, že není pravda, že by se záměrně zahrnovala prací, tak hluboko uvnitř věděla, že má Agnetha pravdu. Díky práci se jí dařilo nemyslet na to, co se stalo, ateď, když konečně opět získala kontrolu nad svým životem, rozhodně nemínila riskovat, že by oni zase přišla.

Ještě horší bylo, když se Agnetha pootáčela na svém avokádově zeleném křesle akladla jí otázky, ským se teď Charlotte ve svém volnu stýká. Mít kolem sebe lidi je totiž životně důležité, ato platilo ipro Charlotte, bez ohledu na to, že byla vdova. „Myslíte, že vám prospívá, když jste pořád tak sama?“ ptávala se Agnetha tím nejvlídnějším terapeutským hlasem shlavou nakloněnou na stranu.

Pokaždé když tohle Charlotte uslyšela, se jí sevřel žaludek, protože co na to měla říct? Ne, samozřejmě že nechtěla zůstat až do konce života sama, ale prozatím nebyla připravená začít se seznamovat snovými lidmi, anavíc šance, že by potkala někoho, kdo by byl stejně úžasný jako Alex, byla vpodstatě nulová. Ale pochopitelně neměla radost ztoho, že nemá žádnou rodinu, přátele nebo děti, které asi ani nikdy mít nebude, když už její manžel nežije.

Někdy měla Charlotte pocit, že se zblázní, když si vzpomněla na okamžiky, kdy sAlexem mluvili otom, že by si pořídili dítě. Jenže nikdy na to nebyla vhodná chvíle, neustále se nacházeli vnějaké rozhodující fázi pro firmu, atak se pokaždé dohodli, že ještě rok počkají, přesvědčení otom, že před sebou mají celý život. Jenže rok uplynul apak několik dalších aona tu teď stojí sama anemá vůbec nic. Ale ne, to nebyla tak úplně pravda. Ještě pořád měla firmu. C/oCharlotte bylo to jediné, co jí po Alexovi zůstalo, aCharlotte nemínila přijít ioni.

Když rozhovor uvázl na mrtvém bodě, zakousla se pokaždé Agnetha do své propisky, aby ukázala, jak usilovně přemýšlí, aby pak přišla snějakým naprosto nesmyslným nápadem, který jen dokazoval, jak málo Charlotte zná. Naposledy to byl kurz tance.

„To je nejlepší způsob, jak se sněkým seznámit,“ usmála se povzbudivě azamávala rozkousanou propiskou, zatímco Charlotte jen vrtěla hlavou. Po pravdě si nedovedla představit nic horšího, než že by se musela vykrucovat snějakým cizím chlapem, který by měl určitě nejen zpocený ruce, ale imuňky.

Zdálo se, že Agnetha vůbec nepochopila, že kdyby bylo na Charlotte, tak by nejraději nevytáhla paty zdomu. Přesto je teď tady. VLondýně. Stovky mil od domova. Kdyby se to Agnetha dozvěděla, nejspíš by radostí vyskočila zkůže. Držet se stranou od lidí ve městě svíce než osmi miliony obyvatel bylo téměř nemožné ariziko, že by mohla chytit muňky se podstatně zvýšilo už tím, že vystoupila zletadla.

Charlotte naskočila husí kůže, když si představila, kolik chorob musí vířit ve vzduchu vtakhle velkém městě, apotichu klela pod vousy, když se pokoušela zorientovat vmapě vmobilu, která se pořád natáčela špatným směrem. Tohle všechno měl vlastně na svědomí ten advokát. Vtelefonu zněl tak důstojně, hovořil snobskou britskou angličtinou asprávně protahoval samohlásky. Úplně ho viděla, jak si hoví ve své kanceláři svýhledem na Buckinghamský palác anechává si servírovat čaj svým majordomem. Určitě má imonokl azatočený knír.

„Musela jste pro svou tetu moc znamenat, protože celý dům, včetně knihkupectví, odkázala vám, paní Rydbergová,“ řekl. Ne, měla chuť mu odpovědět, to není možné, my jsme setotiž vůbec neznaly. Nikdy jsme se ani neviděly. Jenže než se vzpamatovala, advokát hovor ukončil azavěsil.

Bylo jedno, že to celé znělo jako nepovedený aprílový žert. Když vám zavolá britský advokát aoznámí vám, že jste zdědila dům po více méně neznámém příbuzném, tak tam prostě musíte jet. To se jí snažili Henrik aAgnetha vysvětlit.

Kolem prošel muž navoněný levnou kolínskou aCharlotte si instinktivně zacpala nos. Dneska už toho na ni bylo moc. Všechny ty dojmy zcesty. Zvuky vletadle. Její spolucestující na vedlejší sedačce, který oní chtěl vědět úplně všechno. (První, co řekl, když se kní otočil, bylo: „Tak to vezmeme hezky od začátku. Kde jste se narodila?“) Náhle ji přepadla taková únava, že se musela opřít okufr.

Všechno by bylo otolik snazší, kdyby tu sní byl Alex. Uměl skvěle jednat slidmi anavazovat nové kontakty auž tenkrát před osmi lety, když založili C/oCharlotte, se dohodli, že on si vezme na starost péči ozákazníky, zatímco ona, malý introvertní génius, jak láskyplně říkal Alex, se bude naplno věnovat vývoji produktů.

Charlotte vytáhla lahvičku tekuté dezinfekce adůkladně si ji vetřela do rukou. Jednou zjejích nejsilnějších vzpomínek bylo, když sAlexem odjeli do jedné fabriky ve Španělsku, kde zničehonic přerušili výrobu. Bylo to zrovna vpočáteční fázi aCharlotte, jež si uvědomovala, jaký to pro ně bude problém, když jim jejich produkty nepřijdou včas, byla rudá vzteky, naproti tomu Alex prohlásil tím svým typickým, nevzrušeným způsobem, že nemá cenu se rozčilovat. Místo toho si promluvil spředákem Juanem, pro jeho dva syny mu dal čokoládu Marabou acelý večer ho nechal povídat osvých problémech. Když mu Alex potvrdil, že má pravdu, že podlaha ve fabrice je skutečně moc teplá aže se zkusí poptat, jestli by nemohli dostat víc větráků, netrvalo dlouho avýroba se znovu rozeběhla.

Juan jim dodnes občas poslal nějaký ten pohled, akdyž do schránky někdy vpolovině července přistál nový, adresovaný Alexovi srodinou, Charlotte se ztoho málem zhroutila. Předpokládala, že oAlexově nehodě už ví každý, ale do Granady se ta zpráva očividně ještě nedonesla.

Od Temže vál vlahý vzduch aCharlotte se na chvíli zastavila anastavila mu tvář. Kolem ní se hemžili lidé, ale nikdo znich se jí nepodíval do očí. Když jedné starší dámě vblankytně modrém kabátě selegantním účesem upadla nákupní taška, byla Charlotte jediná, kdo si klekl na zem, aby jí pomohl posbírat rozkutálená jablka.

Dáma se na Charlotte vděčně usmála, když jí podávala tašku sovocem, zatímco se snažila vyhýbat proudu kolemjdoucích. Nebyla zvyklá mít kolem sebe tolik lidí. Charlotte většinou pracovala zdomova na venkově ajediný, ským během celého dne prohodila pár slov, byl Henrik. Aještě samozřejmě se spoluhráči na Wordfeudu, ale ti se podle Agnethy nepočítali.

Na chodníku se zničehonic objevila holčička na kole převlečená za Spidermana ajela přímo na ni, takže Charlotte raději uskočila stranou, aby ji nesrazila. Po pravdě, na tenhle výlet neměla čas. Nedávno rozjela jednání sněkolika velkými řetězci, které projevily zájem ojejí řadu zkrášlující kosmetiky. Henrik jí doporučoval, aby stím, vzhledem kokolnostem, ještě počkala. Dělalo mu starost, že Charlotte tak moc pracuje. Měla pocit, že nikdo nechápal její potřebu se něčím zabavit. Nevěděla, jak jinak než prací zabránit tomu, aby ji dohnala přítomnost audělala zní jen mastný flek. Navíc cítila, že vtuhle chvíli bylo víc než kdy jindy důležité uskutečnit Alexovu vizi, protože dokud bude pracovat na jejich společném projektu, zůstával jí svým způsobem stále nablízku.

Malá kolečka Charlottina kufru rachotila po kamenných deskách na chodníku. Jelikož vůbec netušila, jak dlouho se tu zdrží, sbalila si trochu od všeho. Vnejlepším případě vyrazí na zpáteční cestu už zítra, což se snažila vysvětlit Henrikovi, který tvrdohlavě trval na tom, že jí objedná vstupenky na pár muzikálů.

Celé to byla ve skutečnosti jedna velká záhada. Totiž ne to, že jí chtěl Henrik zamluvit vstupenky na muzikál. Andrewem Lloydem Webberem byl úplně posedlý, dokonce jí chtěl na eBay koupit kapesník, do kterého se mistr vysmrkal. Šlo oto, že Charlottina matka nikdy osvé starší sestře Saře nemluvila, jen se oní párkrát jen tak mimochodem zmínila. Pokud Charlotte ví, tak ty dvě se během jejího života nestýkaly, aproto ji skutečně překvapilo, když se dozvěděla, že po své tetě zdědila dům.

Charlotte stála zahleděná na širokou řeku askoro upadla, když od ní nečekaně zavál silný nápor větru. Advokát říkal, že dům sestává ze dvou bytových jednotek ajednoho nebytového prostoru aže knihkupectví vjeho přízemí má víc než stoletou tradici. Charlotte netušila, co si stak starým domem počne, auž vůbec nedokázala pochopit, proč ho teta odkázala právě jí.

Po rozhovoru spanem Geraldem Cookem (jehož jméno jí znělo poněkud sprostě, protože jí to ve švédštině připomínalo vulgární nadávku pro muže, ale možná to bylo tím, že ho jen špatně vyslovovala), mu napsala dlouhý mail, ve kterém navrhla, aby zkusil dům pronajmout. Jenže pan Cook jí stejně důstojně jako po telefonu odpověděl, že trvá na tom, aby přijela. Domníval se, že jelikož zdědila podnik ise zaměstnanci, tak bylo její povinností knihkupectví nejdřív navštívit ateprve potom činit nějaká závažná rozhodnutí. Samozřejmě měl pravdu, to si Charlotte uvědomovala, ikdyž to nebude příjemné setkání. Protože co by tak mohla Sařiným zaměstnancům nabídnout? Těžko se mohla přestěhovat do Londýna azačít tam prodávat knihy, když měla doma svou vlastní firmu.

Charlotte se zastavila, aby se ujistila, že jde správným směrem. Po Temži proplouvala velká nákladní loď, na nebi skřehotali racci aslunce prosvítalo mezi roztrhanými mraky tak prudce, že musela přimhouřit oči.

Podle mapy už byla blízko. Charlotte zvedla ruku, aby si zastínila oči, když ten dům náhle spatřila. Měla ho přímo před nosem apodvědomě vycítila, že je na místě.

Byl to klasický viktoriánský dům. Vypadal kouzelně anglicky, štít měl nabílený, zato dolní část fasády měla barvu borového jehličí. Jediné, co domu kazilo celkový dojem, byla výloha plná haraburdí, ale jinak byl půvabný.

Charlotte se rozbušilo srdce. Domek byl sice malý, vmáčklý mezi sousední budovy, ale přesto působil se svými okýnky adobovými květinovými truhlíky osobitým dojmem aznějakého důvodu se jí zpohledu na něj zrychlil tep.

Rozčílený taxikář na ni vztekle zatroubil, když bez rozhlédnutí vykročila přes ulici, ale nedokázala od toho domu odtrhnout oči. Nad přeplácanou výlohou visela pozlacená písmena aCharlotte je potichu přečetla nahlas: The Riverside Bookshop.

Uchvácená tím, co měla před očima, zůstala Charlotte stát na chodníku před knihkupectvím. Původně si chtěla dům jen zběžně prohlédnout zvenku apak jít rovnou do hotelu, jenže teď ji přepadla neodbytná zvědavost. Měla pocit, jako by ji ta stará budova ksobě přitahovala azem se podezřele nakláněla ke vchodovým dveřím.

Charlotte se podrbala na zátylku. Možná by mohla zkusit nakouknout dovnitř. Nikdo ze zaměstnanců ji přece nezná ana to, aby našla hotel, který jí Henrik zamluvil někde kousek odsud, měla času dost. Tak jo, jde se na to, pomyslela si azvedla ruku krobustní klice.

Prosklené vchodové dveře byly těžké anikdo je pravděpodobně neumyl od doby, kdy byly plesnivé džíny poprvé vmódě. Charlotte pomyslela na to, že si bude muset znovu dezinfikovat ruce, ale ve chvíli, kdy vešla dovnitř, všechny myšlenky ohledně hygieny rukou pustila zhlavy ajen se okouzleně rozhlížela kolem sebe.

Přestože tohle knihkupectví nikdy předtím neviděla, měla pocit, jako by ho důvěrně znala, asrdce jí začalo divoce tlouct. Jako by se vrátila včase osto let zpátky. Tmavě namořené police sahající od podlahy až po strop doslova překypovaly knihami. Podlahu pokrývala široká, kouzelně nerovná prkna ašpinavými okenními tabulkami prosvítalo slunce azviditelňovalo sloupky prachu vířící ve vzduchu.

Charlotte zvedla hlavu kzeleným skleněným lampám pohupujícím se změděných úchytů ve stropě acítila, jak je celý prostor prosycený vůní tiskařské barvy, starého papíru avanilky.

Uchváceně se rozhlížela kolem sebe. Tohle knihkupectví bylo něco naprosto výjimečného. Zvenku působilo milým, možná trochu skromným dojmem, ale tady uvnitř se člověku otevíral úplně jiný svět. Bohatá štukatura avšechny ty ozdobné lišty vkombinaci sotevřeným krbem zasazeným do tmavého dřevěného rámu ačernou železnou ochrannou mřížkou působily příjemně zabydleným dojmem. Navzdory jisté omšelosti vyzařovalo zcelého prostoru teplo aútulno amuselo to být dokonalé útočiště pro všechny, kdo milují knihy. Tedy pokud netrpí alergií na prach, pomyslela si vduchu.

Ohromená ze všeho kolem sebe zůstala Charlotte stát na červeném koberci přede dveřmi. Knihy, jež se tu nacházely vobrovském množství apod jejichž tíhou se prohýbaly police, vypadaly staře aspíš než knihkupectví připomínaly antikvariát. Na zdech visely vširokýchmosazných rámech portréty spisovatelů, ajak Charlotte odhadovala, citáty zoblíbených knih avrohu stála útulná sametová křesla pro ty, kteří dostali chuť se na chvíli posadit aněco si přečíst. Uprostřed toho všeho trůnil masivní zaoblený dubový pult svyřezávanými prvky akrásnou stříbrnou pokladnou zpřelomu minulého století.

Nejspíš už si stihla přivyknout hluku velkoměsta, protože ji náhle ohromilo, jaké je uvnitř ticho. Takže tohle je Sařino knihkupectví, pomyslela si. Moje knihkupectví.

Zcelkového okouzlení ji vytrhl až příchod statné ženy včerveném svetru. Charlotte se kní otočila připravená se omluvit, že nic nepotřebuje, že se chtěla jen podívat, ale jen co otevřela ústa, rozpřáhla žena ruce asúsměvem se jí vrhla kolem krku.

Charlotte se na několik dlouhých vteřin ocitla uvězněná vnedobrovolném objetí acítila, jak se kní to objemné, měkké tělo tiskne. Marně se snažila zněj vykroutit acítila, jak vní roste panika. Když ji žena nakonec pustila, couvla Charlotte vočekávání nějaké omluvy, nebo minimálně vysvětlení ve stylu Omlouvám se, dneska jsem si nevzala Xanax, jenže místo toho žena vyhrkla: „Tak ráda tě konečně poznávám!“

Charlotte hleděla překvapeně na cizí osobu před sebou. Tahle žena včerveném se mýlí. Možná si Charlotte spletla snějakou známou osobností. Jednou jí někdo skutečně řekl, že se na své profilové fotce podobá Scarlett Johanssonové. Ikdyž na ní byla zprofilu, aještě upravená speciálním filtrem. Ale sama viděla, že nějaká podoba tam byla. Že by si ji ta žena spletla se Scarlett Johanssonovou?

Ženě ve svetru nevadilo, že Charlotte mlčí jak zařezaná, afamiliárně jí položila ruku na rameno.

„Jsem tak ráda, že jsi tady! Už jsem začínala mít strach, jak to se vším dopadne. Snažila jsem se oRiverside postarat, ale teď, když už tu není Sara…“ Smutně zavrtěla hlavou. „No, dělala jsem, co bylo vmých silách, ale stebou půjde všechno líp. Panebože, už jsem se tě nemohla dočkat! Hrozně moc ti toho chci ukázat!“

Slova se zní řinula jako vodopád aširoce se usmívala.

Charlotte křečovitě svírala madlo kufru. Vůbec ničemu nerozuměla. Jak ji mohla ta žena poznat?

„Já jsem Martinique, ale to už jsi asi pochopila,“ představila se ahřmotně se zasmála, až se jí zatřásly kudrny na hlavě. Měla takovou tu milou tvář, která každého hned odzbrojí.

Charlotte polkla. Jak jí má říct, že vůbec netuší, kdo je Martinique?

„Omlouvám se, ale já…“

Vzadní části místnosti se otevřely dveře ažena před ní přiložila ruce kústům anahlas zavolala.

„Sam, hádej, kdo je tady! Honem pojď pozdravit Charlotte!“

Charlotte si přitiskla ruku ke krku. Takže oni vědí, ijak se jmenuje? Myšlenky jí divoce vířily hlavou. Že by to věděly od advokáta? Asi jo, pomyslela si. Tak to nejspíš bude. AMartinique možná přišlo, že se podobá Saře nebo že díky světlým vlasům vypadá jako Švédka. Jiné vysvětlení ji nenapadalo.

Vobchodě se objevila další, mladší žena ve zvonových džínách, hnědé košili snaškrobeným límečkem ažlutou pletenou vestou apomalým krokem přicházela knim. Tahle naštěstí ze setkání se Charlotte tak nejásala avlažně jí podala ruku.

„Tak ty jsi ta Sařina neteř. Těší mě,“ pronesla narychlo avdalší vteřině se obrátila na Martinique.

„Mám objednat další igelitky, nebo ještě počkáme?“

Charlotte cítila, jak jí po zádech stéká čůrek potu. Takže zaměstnanci už ji vyhlíželi. Pochopitelně je zajímalo, jak to bude dál, jenže to jim teď Charlotte nedokáže říct. Nejdřív si bude muset promluvit sadvokátem.

Zatímco Martinique aSam probíraly spotřebu igelitových tašek, Charlotte horečně přemýšlela, co by jim měla odpovědět. Samozřejmě chtěla nalézt to nejlepší řešení adoufala, že se jí podaří dům pronajmout někomu, kdo bude mít zájem knihkupectví dál provozovat, jenže nechtěla nic slibovat, dokud to neprobere spanem Cookem.

Když to vyřešily, podívala se Martinique na Charlotte amile se usmála.

„Musíš být po tak dlouhé cestě unavená. Ukážu ti, kde bydlela Sara, chceš se tam ubytovat, nebo ne?“

Charlotte nejistě přikývla. Ve skutečnosti neplánovala přespat vbytě své tety, ale byla na Saru zvědavá achtěla vidět, jak bydlela. Navíc, Martinique ji tam určitě nechá samotnou, takže později bude moct vklidu odejít do hotelu.

Charlotte popadla kufr achystala se vyjít ven na ulici, jenže Martinique místo toho ukázala směrem do obchodu.

„Tudy, drahoušku. Sara bydlela nahoře nad obchodem. Víš, my jsme tady všichni byli jako jedna velká rodina. Já, Sam aSara. AWilliam, ten si pronajímá ten druhý byt.“

Zelené schodiště bylo jak vystřižené znějaké pohádky, akdyž došly ke dveřím Sařina bytu, Charlotte ani trochu nepřekvapilo, že jsou pomalované žlutooranžovými květy.

Martinique jí podala svazek klíčů akývla hlavou na dveře označené cedulkou se jménem S.Rydbergová askočičími dvířky.

„Tyhle jsou tvoje. Trochu jsme tam poklidily,“ pokračovala omluvně, „ale nechtěly jsme nic vyhazovat, dokud nepřijedeš.“ Znovu se usmála, zatímco se Charlotte pokoušela najít klíč, který pasoval do starého zámku. „Vklidu si vybal apak přijď dolů, uděláme si něco kjídlu.“

Charlotte poděkovala, ikdyž si nedovedla představit, že by dnes večer společnou večeři se Sam aMartinique zvládla. Jediné, po čem teď opravdu toužila, bylo jít do hotelu, dát si horkou sprchu, objednat si večeři na pokoj apak se zavrtat do postele aprojít si pracovní maily.

Když se Martinique vrátila dolů aCharlotte se konečně podařilo najít správný klíč avejít dovnitř, naskytl se jí pohled na neskutečný binec. Vbytě panoval naprostý chaos, všude se povalovaly poznámkové bloky astaré časopisy. Dveřní zárubně byly oblepené malými lístečky sručně napsanými poznámkami typu Objednat nejnovějšího Franzena aPaní Ipswichové se bude líbit Kapsář, jen mu musí dát šanci ana zemi stály vratké komínky knih.

Charlotte si unaveně prohlížela ten binec. Sama byla prvotřídní organizátor auklízení ji bavilo. Doma měla každičkou věc až po gumičky aořezávátka přehledně uloženou vpatřičné krabici azásuvce, akdyž jednou Alex, jenž byl skutečně bordelář, něco hledal avysypal kvůli tomu všechny šuplíky zpsacího stolu na zem, myslela, že se zblázní. Při té vzpomínce ji píchlo usrdce. Když se na to podívala zpětně, litovala, že se hádali kvůli takovým malichernostem.

Charlotte narovnala obrázek, který visel nakřivo, aspovzdechem vytáhla lahvičku sdezinfekcí avetřela si ji do rukou. Tady byl takový nepořádek, že ani nevěděla, kde začít. Na zdech vobýváku visely vybledlé plakáty Boba Dylana aJanis Joplinové, které vypadaly tak vetché, že by se nejspíš rozpadly, kdyby se jich jenom dotkla.

Opatrně popošla dovnitř. Připadala si jako vnějakém muzeu. Charlotte se rozhlížela kolem sebe. Místnosti byly dost malé atěsné anábytek vypadal jako zbazaru. Uvnitř bylo dusno abyl tu cítit takový ten nakyslý pach shnilého ovoce, když ho člověk zapomene vyndat ztréninkové tašky.

Začínala jí těžknout víčka. Kdyby nebyla tak unavená, tak by asi sešla dolů, jenže už neměla sílu si teď ještě sněkým povídat.

Na malém sekretáři si všimla zarámované fotografie své mámy Kristiny vedle nějaké další dívky, která, jak předpokládala, musela být její teta Sara. Seděly na lavičce, apřestože jim vítr foukal ofiny do očí, tak se usmívaly do objektivu. Obě měly stejně světlé vlasy apihatý nos. Byly si neuvěřitelně podobné avelmi mladé. Muselo jim být tak dvanáct třináct let.

Charlotte nemohla od té fotografie odtrhnout oči. Vždycky si myslela, že mezi mámou ajejí sestrou byl velký věkový rozdíl, aproto mezi sebou ztratily kontakt, ale tady se zdály být skoro stejně staré.

Prstem přejela po matčině tváři. Proč jí nikdy nevyprávěla oSaře? Rozešly se ve zlém?

Charlotte vždycky každá vzpomínka na mámu rozesmutněla, atak párkrát zamrkala, aby zahnala slzy. Přestože už to bylo delší dobu, co Kristina odešla, Charlotte se po ní strašně moc stýskalo azajímalo ji, jaké by to asi bylo, kdyby se mohla se Sarou setkat. Předpokládala, že by asi byla celá máma, vzhledem ktomu, jak si byly podobné.

Přejela očima zbytek pokoje ajejí pozornost upoutalo něco povědomého vedle televize. Popošla kpoličce, na které stály vystavené další fotografie, apřekvapeně si je prohlédla. Většinu jich znala, protože zachycovaly ji jako malou. Viděla sama sebe jako jednoletou, ve vaničce, ajako čtyřletou, běžící po louce. Jestli je Sara dostala od mámy, tak spolu musely být vkontaktu. Proč jí otom máma nikdy neřekla?

Když zvedla další rámeček, přeběhl jí mráz po těle. Fotografie zachycovala ji vdospělosti. Tahle fotka vyšla vnovinách spolu srozhovorem, který Charlotte poskytla, když rozjížděla svou firmu.

Charlotte si ten den dobře pamatovala. Nejdřív řekla, že se vžádném případě fotit nebude, ale pak se nechala přesvědčit, když Alex namítl, že by nebylo špatné, kdyby její tvář reprezentovala firmu inavenek, když už se po ní jmenuje. Akupodivu zjistila, že ji pózování před objektivem baví.

Mlčky si fotografii prohlédla. Zřejmě byla vytisknutá na staré inkoustové tiskárně, ale přesto, že měla špatnou kvalitu, musela Charlotte uznat, že jí to na ní sluší. Vdalším rámečku našla svůj starý profilový obrázek zFacebooku. Takže Sara oní něco věděla aMartinique ji nespíš poznala ztěchhle fotek.

Charlotte postavila rámeček zpátky na místo. Jestli ji teta chtěla poznat, tak proč se jí prostě neozvala?

Porozhlédla se mezi tím vším nábytkem anašla jedno prázdné křeslo, které nejdřív oprášila, než se do něj opatrně posadila. Hlavou se jí honilo tisíce myšlenek. Proč Sara to knihkupectví odkázala jí?

Odevzdaně se rozhlédla kolem sebe. Kdyby nechala dům zrenovovat, tak by asi měl nějakou hodnotu, ale Charlottina firma vydělávala dobře apeníze nepotřebovala. Navíc si neuměla představit, že by měla začít řešit další pozůstalost. Dědické řízení po Alexovi amámě ji málem zabilo.

Charlotte si zívla. Nechtěla, aby to vypadalo, že je nevděčná, ale do tohohle projektu se jí opravdu nechtělo. Kdyby ještě žil Alex, to by bylo něco jiného, byli by na to dva. Kromě toho Charlotte vůbec netušila, jak se takové knihkupectví vede, apřipadalo jí nefér hazardovat sbudoucností Sam aMartinique. Proto doufala, že se najde někdo jiný, kdo bude schopný se oThe Riverside Bookshop postarat.

Charlotte se rozhodla, že hned zítra požádá advokáta, aby začal hledat zájemce, který by si chtěl celý dům pronajmout, nebo, pokud by to bylo ku prospěchu věci, koupit.

Už nedokázala udržet oči, atak je na chvíli zavřela. Jen si tady chvíli odpočine apak se hned vydá najít ten hotel. Jo, tak to udělá. Akdyž to všechno dobře dopadne, tak zítra odpoledne už by mohla sedět vletadle na cestě zpátky domů.

*

Když se Charlotte probudila, topil se už celý byt všeru. Vprvní chvíli nevěděla, kde je, atrochu zpanikařila. Zmateně se rozhlížela po pokoji, až jí pohled spočinul na fotografiích na polici avšechno do sebe zase zapadlo. Byla vSařině bytě.

Oknem dovnitř dopadalo žluté světlo pouličních lamp, vněmž stohy knih vypadaly ještě vyšší avrhaly dlouhý stín na podlahu.

Charlotte se podívala na hodinky. Tři čtvrtě na sedm. To spala několik hodin? Povzdychla si arukama si promnula tvář. Původně chtěla zavolat advokátovi, aby mu potvrdila zítřejší schůzku, ale na to teď už asi bylo pozdě.

Charlotte se zvedla apopošla koknu. Mají vknihkupectví vůbec ještě otevřeno? Doufala, že ano, protože jinak nevěděla, jak by se odsud dostala.

Zimomřivě se rozhlédla kolem sebe. Možná by přece jen mohla přespat tady. Pohovka byla sice plná knih, ale ty může sundat na zem ačisté povlečení by tu snad také někde našla. Se Sam aMartinique se raději sejde, až bude vědět, jak to bude sknihkupectvím.

Prudce se otočila, když zchodby zaslechla hlasité zavrzání schodů. Potichu došla do předsíně.

Vtom někdo zabušil na dveře arozléhalo se to po celém bytě.

Charlotte polkla. Sam aMartinique samozřejmě věděly, že je ještě tady, takže by bylo trapné, kdyby neotevřela. Ale proč se neozvaly?

Druhé zaklepání ji probralo. Charlotte stiskla vypínač arozsvítila kulatou skleněnou lampu, která zalila předsíň příjemným světlem.

Letmo se prohlédla vzrcadle nad nízkou skříňkou, rukou si projela vlasy apak otočila klíčem vzámku.

Na malé podestě stála Sam ramenem opřená ozeď. Své polodlouhé mikádo měla sčesané zčela asvým nedbalým držením těla připomínala herce zfilmů zpadesátých let. Jamese Deana nebo Elvise. Už jen chybělo, aby zpoza ucha vytáhla cigaretu azapálila si ji sirkami zastrčenými vnáprsní kapse.

„Ahoj,“ řekla akývla hlavou.

„Ahoj.“

„SMartinique budeme jíst. Dáš si taky?“

Charlotte po krátkém zaváhání zavrtěla hlavou.

„Díky, to jste hodný, ale já nemám moc hlad,“ odpověděla adoufala, že Sam neuslyší, jak jí kručí vbřiše.

Sam nadzvedla obočí.

„Oukej. Jenže věc se má tak, že Martinique uvařila tohle jídlo speciálně pro tebe. Šla až do Tesca, kde koupila spoustu zeleniny, která ani nevím, jak se jmenuje, takže by bylo fajn, kdybys aspoň trochu ochutnala.“

Charlotte jí zahanbeně pohlédla do očí.

„Ona vařila? Tak to je jasný, že půjdu. Počkej, jenom si pro něco skočím.“

Vrátila se do bytu apopadla kabelku. Kufr tu nechala, bylo zbytečné ho vláčet ssebou dolů, protože teď už stejně nikam nepůjde, když se venku začínalo stmívat.

Cestou po schodech dolů se na ni Sam ohlédla přes rameno.

„Jsi singl, nebo vdaná, nebo máš nějakýho přítele?“

Charlotte se nejistě ušklíbla. Nerada mluvila osvém soukromí.

„Singl.“

Sam přikývla.

„Tak jen pro tvou informaci, vRiverside máme zavedený určitý systém. Všechny zákazníky mám předem zamluvený já. Když budeš mít oněkoho zájem, tak není problém, ale nejdřív to prober se mnou. Oukej?“

Přestože to byl zvláštní komentář, Charlotte přikývla. Sam si snad myslí, že se tady chystá zůstat? Ona neví, že má svoji práci ve Švédsku? Aproč by měla chtít randit se zákazníky? Měla chuť jí říct, že se sem vžádném případě nechystá přestěhovat, ale bylo jí jasné, že to by jen vedlo kdalším otázkám, atak to raději nijak nekomentovala.

Když sešly dolů do přízemí, všimla si Charlotte, jak se vobchodě změnila atmosféra. Venku se pomalu stmívalo auvnitř to vypadalo, jako by se tu udělala mlha, anezbývalo než se spoléhat na světlo zvelkých, zelených lamp aněkolika zapálených svíček na krbové římse.

Charlotte kráčela po dřevěné podlaze za Sam. Vůně jídla jí připomněla, jaký má hlad, ausmála se, když uviděla, že někdo přehodil přes delší stranu pultu bílý ubrus aprostřel na něj talíře, které byly každý jiný.

„Zatím se posaď, my hned přijdeme,“ vyzvala ji Sam akývla hlavou na barové židle.

Charlotte se posadila aprohlédla si své ruce. Světlý béžový lak na nehtech jí připomínal, jak málo osebe dbá. Dřív bývala jak chodící reklama na své kosmetické produkty ateď neměla chuť si ani udělat obyčejnou manikúru.

Ikdyž se už začínalo stmívat, venku na chodníku panoval čilý ruch. Temže se třpytila ve světle pouličních lamp anáplavka se jen hemžila lidmi. Zrestaurací na protější straně ulice se linulo příjemné světlo aza okny byly vidět siluety těch, již tam přišli na večeři.

Charlotte pošilhávala po všech těch lidech venku. Po párech vedoucích se za ruku adržících se vpevném objetí, ženě, která na lavičce vparku hrála na kytaru azpívala, amuži se psem vpodpaží, jenž ji poslouchal. Venku se toho dělo tolik, Charlotte od toho nedokázala odtrhnout oči. Doma mohla zokna své kanceláře pozorovat maximálně vrány atady ji fascinovalo, kolik střípků zlidských životů může sledovat najednou.

Seděla askrz police sknihami uokna pozorovala kolemjdoucí. Měla pocit, že oni ji nemůžou vidět tak jako ona je, jako by knihkupectví bylo dobře utajené místo, pro druhé neviditelné, ata představa byla tak vzrušující, že jí úplně rozproudila krev.

Překvapilo ji, jaký to vní probudilo zájem. Poslední rok strávila tolik času osamotě, že už byla na ticho aklid zvyklá. Bylo jí jasné, že kdyby chodila mezi lidi, dřív nebo později by přišla řeč na Alexe, ato nechtěla.

Agnetha jí radila, že nikomu nemusí povídat otom, co se stalo, alespoň ne hned na začátku nové známosti, ale Charlotte připadalo, že by lhala. Měla pocit, že skoro všechny otázky směřují na něj, apovídání ozemřelém manželovi kdobré náladě rozhodně nepřispívalo. Kromě toho měla strach, aby se zase zničehonic nerozbrečela, jak se jí už párkrát vnejnevhodnějších chvílích stalo, naposledy při odpoledním promítání vkině, když jí kluk vpokladně ve zkratce převyprávěl děj filmu Než jsem tě poznala.

Vdálce zahlédla mladého muže vhnědé kožené bundě. Měl tmavé rozčepýřené vlasy apodle toho, jak se tvářil, byl rozčílený. Ale itak vypadal zajímavě, ikdyž nebyl oholený azpod bundy mu vykukovala zmuchlaná košile.

Charlotte ho chvíli sledovala, než jí došlo, že jde jejím směrem. Místo aby pokračoval dál po ulici, zamířil si to přímo ke knihkupectví ave chvíli, kdy zvedl ruku ke klice, zalapala Charlotte hlasitě po dechu.

Dveře se stichým zasvištěním otevřely. Charlotte měla srdce až vkrku. Byla přesvědčená, že je zamčeno, akdyž teď viděla, že sem může kdokoliv vejít, necítila se bezpečně.

Muž vhnědé kožené bundě zůstal na Charlotte zaraženě zírat, takže byla nucená se na něj podívat.

„Kde je Sam?“ zabručel.

Ukázala za sebe dozadu asledovala, jak muž dupe po prkenné podlaze, která mu při každém kroku zavrzala pod nohama.

Charlotte hlasitě adlouze vydechla. Spokojený pocit, který ještě před chvílí měla, zmizel jak mávnutím kouzelného proutku anáhle si uvědomila, že jestli tu zůstane, tak bude muset odpovídat na nespočet nepříjemných otázek. Měla by popadnout kufr arychle zmizet, najít svůj hotel avrátit se sem až zítra isadvokátem.

Jen co sklouzla ze židle, objevila se Martinique sobrovským hrncem vruce.

„Ahoj, drahoušku,“ cukrovala. „Tak sis trochu odpočinula?“

Lehce zklamaná, že nestihla proklouznout, se Charlotte posadila zpátky na židli apřikývla.

„Že měla Sara pěkný byt, viď? Když není mlha, je zobýváku vidět na Tower Bridge!“

„Aha,“ odpověděla apak se kousla do spodního rtu. Martinique byla tak milá, určitě by ji zklamalo, kdyby večeři odmítla. Navíc to vonělo božsky. Asi by se tu měla chvíli zdržet.

Martinique postavila hrnec na pult, zvedla poklici avařečkou ponořenou do omáčky ji zamíchala. Její pleť měla barvu, kterou by Charlotte pojmenovala pralinka nebo třtinový cukr muscovado. Zaručeně by jí moc slušela nová řada její zvýrazňující kosmetiky na zlaté bázi, akdyby byla Charlotte ve své kůži jako dřív, vdobě před Alexovou nehodou, rozhodně by Martinique věnovala zkušební vzorky.

Charlotte se rozpačitě rozhlížela do stran anevěděla, co říct. Vjazyku problém nebyl. Skoro měla pocit, že jí angličtina vyhovuje víc než švédština, protože tak mohla předstírat, že je někdo jiný. Charlotte ale, bez ohledu na řeč, neuměla jen tak klábosit.

„Dneska bylo venku hezky,“ řekla apokusila se oúsměv, když vtom ucítila, jak se jí něco otřelo onohu. Jednou někde četla, že ve velkých městech, jako je Londýn, není člověk nikdy dál než pár metrů od krysy, ave zlomku vteřiny si pomyslela, že právě něco takového právě teď lezlo pod pultem. Než stihla zaregistrovat huňatý ocas, vyskočila ze židle tak prudce, až ji převrhla na zem.

„Ó, panebože. Omlouvám se, já jsem si nevšimla, že je tu kočka,“ omluvila se stydlivě. Srudými tvářemi zvedla židli apostavila ji zpátky na místo.

Martinique na ni vřele pohlédla.

„Tohle je Tennyson. Je to takový náš maskot. Zákazníci se sním hrozně rádi mazlí. Viď, že je to tak, kocourku?“ řekla něžně, jako by mluvila smalým dítětem.

Charlotte sledovala, jak to velké, huňaté zvíře vykračuje ke svému pelíšku apřešlapuje několik koleček na místě, než se spokojeně uvelebí. Jestli tady volně pobíhá tenhle obří kocour, tak není divu, že je všude tolik prachu akočičích chlupů.

Martinique zvedla oči od hrnce, apřestože se usmívala, bylo vjejím pohledu něco smutného.

„Jako bys své tetě zoka vypadla,“ prohlásila nečekaně.

Charlotte se zavrtěla na židli. Má říct na rovinu, že Saru neznala aže ji nikdy ani neviděla?

Martinique se odvrátila stranou avysmrkala se.

„Sara moje omáčky milovala,“ pokračovala azačala vytahovat příbory naházené vplastové krabici. Nenápadně si osušila koutky očí azasmála se. „Ne, promiň. Už toho nechám!“ Omluvně zatřásla hlavou. „Všichni máme velkou radost, že jsi konečně přijela, Charlotte! Od Sary víme, jak moc se bojíš létat, tak máme obrovskou radost, že jsi se nakonec odvážila ten strach překonat.“

Aha, pomyslela si Charlotte. Tak takhle Sara vysvětlovala důvod, proč se tady nikdy předtím neukázala.

Na dálku viděla přicházet Sam, vpodpaží se vedla stím mužem vkožené bundě, jenž sní oněčem hlasitě diskutoval.

„To je William,“ řekla Martinique. „Bydlí vbytě vedle tebe.“

Charlotte zaznamenala obsah věty, který naznačoval, že tady už bydlí natrvalo, ale rozhodla se to nijak nekomentovat.

Sam nesla dvě lahve vína, akdyž došli kpultu, jednu zkušeně otevřela, aniž přitom přestala poslouchat pana Koženou bundu. Hovořil vzrušeně, ale stěžkým dialektem, takže mu Charlotte špatně rozuměla.

Sam rozlila víno do čtyř skleniček, William okamžitě popadl tu svou anaráz ji vypil.

Charlotte ho mlčky pozorovala. Pořád se tvářil rozčíleně, akdyž kní posunul skleničku svínem, uhnula pohledem stranou. Její gesto mělo okamžitý efekt apan Kožená bunda si odkašlal anapřáhl kní ruku.

„Za to předtím se omlouvám,“ řekl. „William.“

Charlotte mu napůl srdečně potřásla rukou.

„Charlotte.“

„Doufám, že jsem tě moc nevyděsil.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to je vpořádku.“

„Určitě? Tvářila ses trochu vystrašeně.“

„Ne, fakt ne,“ zamumlala potichu.

„Oukej. Dáš si víno?“

Charlotte pevně stiskla ruce položené vklíně.

„Ne, díky, nedám.“

William zvedl svou skleničku kSam.

„Můžu ještě?“

Sam protočila oči adolila mu zbytek vína zprvní lahve ahned otevřela další.

„Aha,“ pokračoval. „Takže ty jsi jedna ze Saminých přítelkyň?“ Způsob, jakým zdůraznil slovo přítelkyň, dalo Charlotte jasně najevo, že má na mysli něco úplně jiného.

Sam si hlasitě povzdechla.

„Jestli si myslíš, že spím súplně každým, kdo sem vleze, tak to se pleteš.“

„Skaždým ne, ale tak spětasedmdesáti procenty ano.“

„Ztebe mluví holá závist,“ dodala Sam.

Charlotte otáčela sklenkou vruce. Rozhodně nebyla abstinent, ale poslední dobou pila jen málo. Opilá nebyla už několik let adávat si skleničku vína kjídlu, když stejně jedla pokaždé sama, jí připadalo… zbytečné. Ikdyž na druhou stranu teď byla ráda, že něco drží vruce. Možná by neškodilo, kdyby se něčím posilnila, pomyslela si, nasála vůni vína aochutnala.

„Ne,“ odpověděla Sam kysele. „Tohle je Sařina neteř.“

William se rozkašlal apoprvé si ji těma svýma sametově hnědýma očima pořádně prohlédl.

„Asakra. Omlouvám se, paní domácí,“ pronesl žertovně azasalutoval. „Doufám, že mi teď za trest nezvednete nájem.“

Až teď si Charlotte všimla, jak má hluboký hlas.

Sam hvízdla.

„Jupí. Teď už si ten byt nebudeš moct dovolit.“

William se nervózně zasmál.

„Poslyš. Charlotte, teď vážně. Se Sarou jsme měli dohodu. Že dokud budu psát, tak mi bude poskytovat slevu na nájmu.“

„Ano, William je náš spisovatel,“ pronesla slavnostně Martinique. „Slyšela jsi někdy oHolubice usedne na tvou střechu?“

Charlotte zavrtěla hlavou.

„Ne? Byla dokonce nominovaná na cenu. Debutant roku! To je další věc, která dělá tohle místo výjimečným.“

William náhle zabořil hlavu do dlaní aMartinique se kněmu překvapeně otočila.

„Drahoušku, za to se nestyď. Na to bys měl být hrdý!“

Sam se obrátila na Martinique azavrtěla hlavou.

„Copak? To se nemůžu pochlubit, že má naše knihkupectví svého vlastního spisovatele?“

Při zmínce ospisovateli si William těžce povzdechl aSam mu položila ruku na rameno.

„No tak, to bude dobrý.“

Martinique se vystrašeně rozhlédla.

„Co se stalo?“

„Dneska měl tu schůzku,“ odsekla Sam.

„Jakou schůzku?“

„SDeidrou, jeho nakladatelkou,“ povzdechla si Sam adolila Williamovi víno. „Na, napij se ještě!“

Aniž zvedl oči, nalil do sebe William další skleničku amezi jednotlivými loky něco nesrozumitelně mumlal.

Charlotte nevěděla kam sočima. Tohle byl evidentně soukromý rozhovor, který nebyl určený pro její uši, atak nenápadně hledala nějakou únikovou cestu.

„Určitě to nebude tak horký, jak to vypadá,“ snažila se ho uklidnit Martinique apodala mu talíř shorkou omáčkou.

Sklonil se nad jídlo ashlubokým nádechem zvedl oči kMartinique.

„Nabídli mi Digestiv sušenky. Digestiv! Chápeš to? Kdyby to aspoň byly McVitie.“

Sam mu podala lžíci aWilliam do sebe začal ládovat omáčku.

„Aco říkala na ten rukopis? Dělal jsi na něm přes rok! Neříkal jsi, že to je to nejlepší, co jsi kdy napsal?“

William zavřel oči aSam si povzdychla směrem kMartinique.

„To neříkej,“ sykla skrz zaťaté zuby.

„Proč?“ odpověděla Martinique. „Jen opakuji jeho slova! Celé jaro zářil jak sluníčko adokonce si pískal.“

William těžce oddechoval abrblal něco, čemu nikdo nerozuměl.

„Co říkal?“ zašeptala Martinique na Sam, která jen zavrtěla hlavou.

„Co jsi říkal?“ zeptala se Williama analila mu další víno.

William něco nesrozumitelně zamručel aCharlotte si nebyla jistá, jestli je dobrý nápad mu nalévat další víno.

„O… če… ká… vali,“ slyšela ho procedit skrz zuby.

Ostatní kolem stolu se naklonili blíž kněmu.

„Očekávali?“ zopakovala Sam.

William přikývl, přestože nikdo netušil, očem mluví.

„Jo. Říkala, že od toho očekávali víc,“ vykoktal. „Já to nechápu. Je to tak dobrý. Tedy, to jsem si myslel, ale teď už si tím nejsem tak jistý. Můj rukopis nejspíš nestojí za nic. Já nestojím za nic, tvářila se, že už si to ani nebude chtít znovu přečíst.“

Nálada se překvapivě proměnila vbouřlivou, když Martinique vyskočila apopadla Williama do náruče. Lžíce zjeho talíře spadla na ubrus audělala na něm velkou, mastnou skvrnu.

„Nejradši bych šla za ní apěkně od plic jí řekla, co si oní myslím,“ rozčílila se Sam asevřela ruku vpěst, zatímco jí Martinique věnovala vyčítavý pohled.

„Těžko ji přinutíš, aby jeho knihu vydala.“

„To bych se na to podívala! Mám ji zbít?“ navrhla vzrušeně Williamovi, který jen deprimovaně zavrtěl hlavou.

Charlotte se zhluboka napila vína. To bylo nakonec to jediné solidární, co mohla dělat, jinak by ten chudák určitě vypil všechno sám.

Prozatím jí ještě nikdo nenabídl, aby si nabrala jídlo, ateď jí přišlo hloupé si začít nandávat na talíř, když ostatní řešili Williamovu krizi, ale měla hrozný hlad, ateprve když dopila druhou skleničku vína, si vzpomněla, že má vkabelce oříšky zletadla.

Chvíli trvalo, než se William utišil, aMartinique si všimla, že Charlotte ještě nedostala jídlo. Rychle jí nalila omáčku na talíř ahrozně se přitom omlouvala.

„Tedy, to je ostuda! Hlavně si nemysli, že takhle to tu vypadá pořád. Kzákazníkům přistupujeme maximálně profesionálně, opravdu! Tenhle zmatek vznikl proto, že William se na tu schůzku těšil celé měsíce amy všichni jsme věřili, že to dobře dopadne.“