josef könig

CHATA 1879

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

© Josef König, 2020

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0531-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-0532-0 (mobi)

josef könig

CHATA 1879

Kniha vznikla na základě

skutečných událostí,

které si pamatuji!

„Nic si nepamatuješ, a to, co si pamatuješ,

bylo ve skutečnosti úplně jinak, takže

se to vlastně ani nestalo.”

(moje skvělá trpělivá žena, které věnuji tuto knihu)

dnes vol. 0

Třiačtyřicet tisíc za deset let.

Plynuly měsíce, kdy se tahalo více. Řekněme stres. Vlastně je v pořádku hodit to na něj. Rozchody, příchody, výpovědi, vyhazovy, návštěvy protialkoholní léčebny a jiné životní společenské radosti. Občas se udály měsíce, kdy se tahalo méně, nebo vůbec. Většinou díky záchvatům zdravotní morálky a neškodných infarktů mých vrstevníků. Každopádně od první cigarety až do dnešního rána uplynulo sympatických deset prohulených let. V krabičce vždy dvacet zázraků, občas jeden bonusový od výrobce navíc. Když to spočítám, dostaneme se na půl krabičky a kousek za den. To je dvanáct roztomile zabalených radostí za čtyřiadvacet hodin, čtyři tisíce tři sta osmdesát za rok. Konečný součet za deset let si bez problémů zvládnete dopočítat sami. Stačí přidat nulu.

Lokace? Jednoduše všude, kde vás život donutí čekat nebo se dobře bavit. Cigareta před obědem, po obědě. Cigareta k pivu, cigareta na dobrou noc, i na tu horší. Cigareta v noci, když nešlo spát. Cigareta s kolegy z práce, se kterými během vášnivého potahování takřka svrhnete svého šéfa. Na následující poradě se za vás však stejně nikdo nepostaví. Cigareta doprovázející bystré opilecké řeči, cigareta doprovázející začátky i konce čehokoliv. I ten můj. Nastal čas?

Nejspíš. Cigareta a já. Kamarádi. Bývalí kamarádi.

Možná za vším stojí fakt, že občas smrdím jako kanál a ledabyle náhodnou otázku mé přítelkyně Máš žvýkačku? doprovází obligátní dovětek Tak si ji vem! Může za to rozhodnutí žít zdravě? Nepředpokládám. V rodině kouřili napříč generacemi všichni a osmdesátiny slavili vesele s tabákem napěchovanou dýmkou. Třeba je to tím, že většinu cigaret už nekouřím proto, abych si je užil, ale protože musím. Sám nevím. Nebo se konečně chci zbavit všech svých závislostí, které mě dovedly až sem. Závislostí, které způsobily, že se už nikdy nevyspím a každou noc se budu probouzet z děsivého hořícího snu, v němž v klidu sedí na posteli starší pán, hledí mi do očí a vlídně se usmívá.

Hledat důvod je ve své podstatě nakonec nesmysl. Na každý si totiž ve své hlavě najdu snadno a během pár vteřin obstojný a pevný protidůvod.

Zpytovací rána jsou nejhorší. Stejně jako dnes. Přestat bych měl.

Zapálím si poslední cigaretu na balkóně a skočím se raději vykoupat. Ona už má zabaleno a za chvíli vyjedeme. Chci se tam po těch letech podívat. Možná najít odpuštění, možná se konečně posunout dál. Možná se konečně vyspat.

příjezd

„Kdo na sezení netleská, je podezřelý.“

„Mame deska fak čestvý ohlíky,“ zakřičela mile žena apřes pult na mě vycenila věkem poznamenaný chrup. Jediný zákazník, jediná pozornost.

Bez reakce jsem prohraboval hromadu nejlevnějších paštik. Ne proto, že bych neměl na jiný mastný výrobek než zPolska. Nějak jsem zjistil, že čím větší hnus, tím víc mi chutná. Jemně jsem pohupoval hlavou ze strany na stranu, vuších sluchátka. Vduchu jsem si přehrával jednu zmelodií zposledního filmu okráli Artušovi. Ve skutečnosti mi však vuších zněla hučící lednice zrohu malé večerky. Pravidelně otevírá už všest ráno. Večerka, ne lednice.

Rád jsem nosil sluchátka jen tak. Bez hudby, beze slov. Nikdo na vás totiž nemluví. Lidem se nechce křičet, postrkovat, nebo si máváním vynucovat moji pozornost. Jsou líní, nebo dobře vychovaní, aby vás obtěžovali.

Měl jsem rád, když mě nechávali na pokoji. Vlastně to mám rád pořád. Navíc, pokud nesmíte většinu dne mluvit, máte ticho tak nějak raději. Ikdyž vás zdruhé strany přivádí kšílenství.

„Etě máte klid?“ vyzkoušela prodavačka znovu moji pozornost. Srohlíky očividně neuspěla. Trochu mě vyděsilo, že mi vidí do hlavy aprokoukla moji malou hudební léčku.

„Prosím?“ vyndal jsem si jedno sluchátko zucha akývnutím poprosil, jestli by mi nemohla otázku zopakovat. Důležité bylo nedat nic znát apro příště se neprozradit.

Měl jsem ranní cesty do večerky rád. Nejen díky tichu. Jen odcházející horský opar, příjemná podzimní zima, rosa, chůze, první ptáci, sluchátka ajá. Do toho milá paní Voříšková, nejspíše zVietnamu, její špatné zuby apořád stejně hlasité dotazy.

„Etli už pieli,“ namarkovala mléko, které jsem jí podal jako první. „Etli mám objednat víc? Donesete seznam?“

Můj tichý svět jí byl očividně jedno. Hlavně že budou větší tržby. Ale proč ne. Alespoň si nikdy na nic nehrála. Začal jsem soukat nákup do tašky.

„Ještě nedorazili. Apapírky prosím,“ dal jsem si pozor na jasnou výslovnost apokynul hlavou, spíše ze slušnosti.

„Ty váše?“ zatetelila se blahem. Měla ráda, když znala své pravidelné zákazníky amohla snimi obchodně flirtovat.

„Ty moje,“ oplatil jsem jí úsměv. Zasloužila si ho.

„Koik?“

„Jedny.“

Propukla vopravdový aupřímný smích, až se začala zalykat. „Nemyslela papíky, vy popeto. Myslela hosty.“

Alespoň jsem jí udělal den příjemnější.

„Jo tak,“ vrátil jsem usměvavý míček opět na její stranu.

„Šest. Přijede jich šest. Seznam na nákup ještě nemám anevím, jestli to zítra stihnu. Ale zastavil bych se uvás pozítří. To už budu vědět. Nějaké zásoby tam máme,“ zapnul jsem batoh avrátil si sluchátko do ucha. Jedna zvýhod tiché hudební kamufláže pro ukončení rozhovoru.

„Mete fajn den,“ rozloučila se další sympatickou zkomoleninou. Nikdy jsem nerozluštil ten klíč, podle kterého některá písmena vypouští ajiná přidává.

„Veím, že budou hladoví víc než ty minule. Mete se hezky,“ zařvala mi, opět mile, už do odcházejících zad nejspíš snarážkou na poslední skupinu, která jí příliš kšeftu nepřinesla. Ono když přivítáte seskupení obézních dam, které se snaží vypořádat se svojí psychickou poruchou navázanou na abnormální příjem jídla, nemůžete čekat, že vám vyžerou obchod.

Ve dveřích jsem jen lehce mávl rukou avydal jsem se zpět směrem kchatě. Začalo lehce pršet.

Pět tisíc sedmdesát šest litrů za dva roky.

Byly měsíce, kdy se pilo více. Tady už to na stres moc hodit nemůžu. Ani rozchody, příchody, výpovědi ajiné společenské radosti mi neposkytnou pravé alibi pro to, že jsem alkoholik. Ikdyž smomentálním odkladem na neurčito, pořád alkoholik. Důvod, proč jsem do toho vletěl? Pití mě vzákladu ačisté podstatě bavilo. Občas se udály měsíce, kdy se pilo méně. Mohly za to asi nové přítelkyně, se kterými jsem se však pro jistotu po měsíci rozešel. Žena alahev nejdou příliš dohromady apo nějaké době si musí člověk vždy vybrat. Ajá neměl těžké rozhodování.

První pivo jsem měl snad někdy vpatnácti, ale ta pravá jízda začala později. Od první poctivě vypité lahve skoro na ex až do onoho rána vnemocnici to byla dvě krásná prolitá léta. Pil jsem cokoliv, ale vlajkovou lodí byla vodka. Důvod? Vodku necítíte. Hodí se skvěle do práce, na firemní porady, rodinné obědy, netáhne zúst ani za volantem. Vycházelo to na půl litru denně od pondělí do pátku. Víkendy byly pochopitelně náročnější. Takže počítejme pro jistotu šest lahví tvrdého týdně. To je roztomilých čtyřiadvacet litrů za měsíc, dvě sta osmdesát osm za rok. Apak už jen stačí krát dvě. Ostatní doprovodný alkohol dopočítat snad ani nejde.

Lokace? Prakticky všude, kde slahví nebo skleničkou vruce nevypadáte jako úplný idiot. Askleničkou nemyslím jen panáka. Občas přišlo celodenní hodnocení pracovních úspěchů, jindy zase nucený rodinný výlet aabych přežil, byla potřeba improvizace. Vše výjimečně avnejtěžších případech vyřešila petlahev. Neperlivá voda ven, neperlivá vodka dovnitř. Ikdyž mi postupně docházelo, že se stávám lehkým alkoholikem, chtěl jsem zůstat alkoholikem, který má styl. Astyl znamenalo sklo. Alkoholik bez plastu. Lahev ajá. Praví kamarádi.

Jednou to však muselo skončit. Od poslední lahve to vten den bylo něco přes rok tvrdé abstinence. Jediné hmatatelné, co po sedmičce vodky zbylo, byl fakt, že jsem skončil na místě, kde nedávaly dobrou noc ani lišky. Na ranní cestě zvečerky vKrušných horách jsem ten den šlapal do kopce směrem kchatě sčíslem 1879, ssebou nákup od paní Voříškové se šikmýma očima. Aza chvíli nás mělo být sedm. Šest idiotů ajá, podmíněně odsouzený, čerstvě bývalý alkoholik.

Chata 1879 bylo zvláštní místo. Jako její návštěvník jste dostal za hodně peněz nejisté množství muziky. Původně mělo jít, jak jsem se postupně po střípcích dozvídal, onárazový projekt na pár měsíců. Jen se vše nějak vymklo akmému překvapení fungovalo už čtyři roky. Aztoho dva se mnou.

Asi před šesti lety se vydal Miroslav Ostružina, jeden bezvýznamný český zvířecí psycholog, do Kanady na několikadenní mezinárodní seminář. Šlo oléčbu agresivního ajiného patologického chování mezi přešlechtěnými dogami ajinými plemeny. Na semináři byla dalším odborníkům představena nová metoda snázvem SDT. Kouzlo Self Dog Therapy mělo spočívat vtom, že majitelé agresivních ajinak dementních psů odvezli své miláčky na opuštěnou farmu, žádní páníčkové, žádní ošetřovatelé. Jen velký společný výběh, důmyslný mechanismus kamer, dávkovačů jídla apostupně otevírajících se klecí. Chování chlupáčů po celou dobu sledovalo ana dálku ovládalo několik zvířecích psychologů vbílých pláštích, aby nakonec zjistili, že to nejagresivnější anejsilnější hovado stejně všechny ostatní čtyřnohé pacienty zabije. Překvapivě! Každopádně se tehdy vKanadě vše detailně rozebíralo. Zkoumalo se, kolikrát se malý pudl vrohu své klece avobklopení bojových plemen posral, jak se utoho tvářil ajaký byl jeho postoj kdominantnějším hafanům. Metoda SDT se překvapivě neuchytila. Samozřejmě obletěla noviny, sklidila ostrou kritiku adonutila stovky ochránců zvířat projít ulicemi Toronta sodsuzujícími transparenty. Pořadatelé konference zaplatili tučné pokuty, vtichosti na celou věc raději rychle zapomněli adoufali, že svět zapomene ina ně. Tedy skoro všichni.

Myslitel Ostružina se vrátil domů sjiskřičkami vočích. Nesmyslný pokus mu vmozku zažehl myšlenku. Realizace však raději probíhala bez propagace abez fanfár. Ato zjediného důvodu. Nebylo úplně jisté, že vše nedopadne stejně, aže ivlidské verzi to nejsilnější hovado nedonutí ostatní chudáky posrat se strachy vrohu místnosti. Miroslav Ostružina totiž dovezl kousek krásné psí myšlenky přímo do Krušných hor. Se svým bratrem Jaroslavem, pro změnu léčitelem lidských duší, rozjeli dva roky po návratu pro své kolegium neuvěřitelný projekt.

Pobyt na Chatě 1879. Lidé spsychickými poruchami se na dva týdny ocitali spodobně porouchanými magory na jednom místě. Bez doktorů, rodiny, známých, okolního světa, sblokovaným signálem iinternetem. Vstávali společně, snídali společně, řešili své problémy scizími lidmi, plnili zadané úkoly. Strávili na chatě čtrnáct dní bez jakýchkoliv mantinelů. Nikdo je po lékařské stránce nehlídal, nikdo nekontroloval. Nikdo nevěděl, sčím na chatu přijeli ti ostatní, sjakými klauny se setká, jestli není vše nahrané, co se vlastně bude dít.

Pro celý cirkus však bylo zapotřebí nějakého údržbáře manéže. Někoho, kdo zajistil provoz chaty, ohřál jídlo, idiotům postupně předkládal jednotlivé úkoly aobčas skočil nakoupit jídlo do nedaleké večerky kpaní se špatnými zuby.

Bylo zapotřebí mě.

Bohužel.

Druhé dveře zchodby směřovaly do mého pokoje. Mé malé království původně na dva roky. Pokoje pro pacienty byly vpatře. Uměle osvětlená chodba azní sedm dveří. Šest do malých místností, každá spostelí askříňkou. Žádné závěsy, vázy, obrazy ajiné věci, které se mohly volně pohybovat vzduchem, nebo se snimi dala jednoduše rozbít hlava. Za posledními dveřmi už jen malá koupelna se sprchovým koutem azáchodem.

Posadil jsem se na barovou stoličku azačal se probírat obálkami, které mi včera dovezl kurýr. Bylo jich šestatřicet. Přesný počet pro každého zpříchozích, přesný počet na každý den. Rozřadil jsem je do obálek podle křestních jmen.

Ona.

Já.

Ona.

Ona ne.