© 2020 Piper Verlag GmbH, München/Berlin.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kristýna Greňová, 2022

Cover © Kateřina Boudriot Bažantová, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1994-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-1995-2 (mobi)

Carsten

Henn

Pro všechny knihkupkyně a knihkupce.

Nenechávají nás na holičkách ani v dobách krize.

„Román je jako smyčec,

který hraje na struny v čtenářově duši.“

Stendhal

1. kapitola

Svobodný pán

Říká se, že knihy si nacházejí své čtenáře. Občas však potřebují někoho, kdo jim ukáže cestu. Tak tomu také bylo jednoho pozdně letního dne vknihkupectví, které si říkalo UBrány, ačkoli městská brána, nebo lépe řečeno její pozůstatky považované většinou obyvatel města za odvážné umělecké dílo, stála odobré tři křižovatky dál.

Bylo to velmi staré knihkupectví, přestavované arozšiřované napříč mnoha epochami. Zdivo sozdobnými kudrlinkami aštukovou omítkou se nacházelo vedle zcela prostých koutů. Soužití starého anového, hravého astřízlivého určovalo ráz vnějšku budovy, ale nacházelo se iuvnitř. Stojany na DVD aCD zčerveného plastu stály vedle matných kovových regálů smanga komiksy. Ty zas byly vedle naleštěných vitrín sglobusy nebo vedle elegantních dřevěných poliček sknihami. Prodávaly se tu ideskové hry, papírnické potřeby, čaj, anově dokonce ičokoláda. Tomuto labyrintu zákoutí vévodil masivní tmavý pult, kterému zaměstnanci přezdívali oltář. Vypadal barokně. Sruční řezbou na přední straně, která ztvárňovala venkovskou scénu: lovce na nádherných koních, kteří se vedeni smečkou šlachovitých psů hnali za skupinou divočáků.

Aprávě vtomto knihkupectví byla zrovna položena otázka, pro kterou jsou knihkupectví stvořena: „Mohla byste mi prosím doporučit nějakou dobrou knihu?“ Tázající se osoba, Ursel Schäferová, měla naprosto jasno vtom, jak by taková dobrá kniha měla vypadat. Zaprvé ji musela bavit natolik, aby ji vposteli četla tak dlouho, dokud jí neklesla víčka. Zadruhé ji musela rozplakat alespoň na třech, ale lépe na čtyřech místech. Zatřetí neměla méně než tři sta stran, ale nikdy více než tři sta osmdesát, azačtvrté nesměla mít zelenou obálku. Knihám se zelenou obálkou se nedalo věřit. To byla hořká pravda, kterou už mnohokrát okusila.

„Mileráda,“ odpověděla Sabine Gruberová, která knihkupectví UBrány už tři roky vedla. „Copak ráda čtete?“

To jí ale Ursel Schäferová říkat nechtěla, chtěla, aby to Sabine Gruberová prostě věděla. Byla přece knihkupkyně, tudíž žena obdařená jistou dávkou jasnovidectví.

„Jmenujte mi tři témata, ahned vám něco příhodného najdu. Láska? Jižní Anglie? Nějaký pořádný brak? Tak nějak?“

„Není tu náhodou pan Kollhoff?“ zeptala se Ursel Schäferová mírně znepokojeným hlasem. „On vždycky ví, co se mi bude líbit. Ví, co se líbí každému.“

„Dnes tu bohužel není. Pan Kollhoff nám tu jen občas vypomáhá.“

„To je smůla.“

„Á, tady pro vás něco mám. Rodinná sága zCornwallu. Podívejte, tady na obálce je to nádherné panství akolem něj zahrada.“

„Je zelená,“ řekla Ursel Schäferová avyčítavě se na Sabine Gruberovou zahleděla. „Sytě zelená!“

„Protože se děj zvelké části odehrává vpřekrásné zahradě hraběte zDurnborough. Jsou na ni výborné recenze!“

Vstupní dveře se ztuha otevřely amalý měděný zvonek nad nimi jasně zacinkal. Carl Kollhoff zaklapl deštník, podle zvyku sním zatřásl apostavil ho do stojanu. Pohledem přelétl knihkupectví, které považoval za svůj domov. Zaměřil se na nově došlé knihy, které chtěly za zákazníky. Připadal si přitom jako sběratel mušlí na pláži. Hned na první pohled rozpoznal několik dobrých nálezů, které jen čekaly na to, aby je někdo vysvobodil ze zrnitého písku.

Jak ale spatřil Ursel Schäferovou, staly se najednou docela nedůležité. Srdečně se na něj usmála, jako by byl zosobněním všech těch šarmantních mužů, do kterých se zamilovala při čtení knih, jež jí doporučil. Carl se ale žádnému znich nepodobal. Dříve míval trochu bříško, ale to mu spřibývajícím věkem zmizelo stejně jako vlasy na hlavě, jako by se proti němu spolu spikly. Dnes byl ve věku sedmdesáti dvou let hubený, stále ale nosil své staré velké oblečení. Jeho někdejší šéf říkal, že vypadá, jako by získával živiny jen zknih, aty nemají žádné uhlohydráty. Ale naplňují mě, odpovídal vždy Carl.

Na nohou nosil pár neforemných, těžkých bot. Byly ztak silné černé kůže astak pevnými podrážkami, že mu vydržely celý život. Apořádné ponožky, ty byly důležité. Navrch olivově zelené kalhoty slaclem abundu slímcem stejné barvy.

Vždycky nosil rybářský klobouk, hučku súzkou krempou, která mu chránila oči před deštěm aprudkým světlem. Nesundával si ho ani uvnitř, jenom když šel spát. Bez něj se cítil jaksi neoblečený. Stejně tak ho bylo možné jen zřídkakdy vidět bez brýlí, jejichž obroučky si pořídil vantikvariátu před mnoha desítkami let. Za nimi Carlovy bystré oči působily, jako by příliš dlouho četl při špatném světle.

„Paní Schäferová, rád vás vidím,“ řekl Carl avykročil kUrsel Schäferové, která ze své strany zamířila kněmu apryč od Sabine Gruberové. „Mohu vám doporučit knihu, které by to uvás na nočním stolku náramně slušelo?“

„Ta poslední se mi tak líbila. Zvlášť protože se na konci vzájemně dívali do očí. Polibek by byl ještě lepší, aby se to celé stvrdilo. Ale vtomto případě jsem spokojená isjedním pohledem.“

„Ten jediný pohled byl mnohem silnější než polibek. Některé pohledy takové jsou.“

„Ne když líbám já,“ řekla Ursel Schäferová apřipadala si vté chvíli úžasně hříšně, což se jí už moc často nestávalo.

„Tahle kniha,“ Carl vzal jednu zhromádky vedle pokladny, „na vás čeká od chvíle, co jsme ji rozbalili. Děj se odehrává vProvence akaždé slovo vní voní levandulí.“

„Bordó obálky jsou ty nejlepší! Končí polibkem?“

„Prozradil jsem to snad někdy?“

„Ne!“ Hleděla na něj vyčítavě, knihu si však vzala.

Samozřejmě že by jí Carl román bez šťastného konce nikdy nedoporučil. Vžádném případě však nechtěl Ursel Schäferovou připravit onapětí, jestlipak to tentokrát neskončí jinak.

„Já jsem vám za knihy tak ráda,“ řekla. „Kéž by se to nikdy nezměnilo! Všechno se teď tak moc atak rychle mění. Všichni teď platí kartami. Když upokladny zpeněženky vybírám drobné, koukají na mě jako na blázna!“

„Psané slovo bude pořád, paní Schäferová. Dokud budou věci, které nelze lépe vyjádřit. Aknihtisk je též nejlepší způsob uchování všech myšlenek apříběhů. Proto trvají celá staletí.“

Carl Kollhoff se sní súsměvem rozloučil aprošel kolem dveří polepených reklamními letáky do místnosti, která knihkupectví sloužila jako kancelář asklad. Psací stůl byl obložený vyskládanými knihami, rám monitoru počítače lemovaly žluté poznámkové lepíky avelký roční kalendář na zdi byl poset záznamy psanými červenou tužkou.

Jeho knihy ležely jako vždy včerné plastové bedýnce vnejtmavším koutu. Dříve mívaly místo na psacím stole, ale od doby, co knihkupectví převzala od svého otce Sabine, se bedýnka přesouvala do čím dál tmavšího rohu. Zároveň vní ubývalo obsahu. Už nebylo mnoho lidí, kteří si chtěli nechat donášet knihy. Každý rok jejich řady řídly víc avíc.

„Dobrej, pane Kollhoffe! Co říkáte na ten včerejší zápas? To byla ale penalta! To tomu rozhodčímu neodpustim.“

Ze zaměstnanecké toalety se vynořil Leon, nový praktikant, aza ním cigaretový kouř. Všichni ostatní by věděli, že ptát se na takové věci Carla bylo zbytečné. Carl nesledoval zprávy, neposlouchal rádio anečetl noviny. Jak ijemu samotnému občas docházelo, vyhýbal se světu. Bylo to naprosto vědomé rozhodnutí, neboť ho všechny ty zprávy oneschopných politicích, tání ledovců autrpení utečenců deprimovaly víc než celá tragická rodinná sága vknize. Chránil se tak, ačkoli se jeho svět od té doby podstatně zmenšil. Měřil teď jen dva na dva kilometry, které každý den odkrokoval.

„Znáte tu nádhernou knihu ofotbalu od J. L. Carra?“ zeptal se Carl místo toho, aby se připojil kpraktikantovým stížnostem na rozhodčího.

„Je onašem klubu?“

„Ne, je oSteeple Sinderby Wanderers.“

„To neznam. Akrom toho knihy nečtu. Jenom když musim. Takže ve škole. Aipak se snažim spíš kouknout na film.“ Zakřenil se, jako by byl pyšný na to, jak balamutí učitele.

„Proč tedy děláš praktikum tady?“

„Před třema lety si ho tu udělala ségra. Bydlíme za rohem aje to sem kousek.“ Zatajil, že každý, kdo si praktikum nenašel, musel dva týdny pomáhat školníkovi. Školník tento čas využíval ktomu, aby se praktikantům– acelému studentstvu– ponižujícími pracemi pomstil za všechny počmárané zdi, žvýkačky vlavicích azbytky housek vokrasných záhonech.

„Atvoje sestra čte?“

„Začala potom, co tu byla. Ale to umě nehrozí.“

Carl se usmál, neboť dobře věděl, proč se zLeonovy sestry stala čtenářka. Jeho někdejší šéf Gustav Gruber, který nyní žil vdomově seniorů Na Katedrální vyhlídce, moc dobře věděl, jak přivést ke čtení ity nejtěžší případy jako Leona ajeho sestru. Poslal je otírat fólie narozeninových přání, každou hezky zvlášť. Praktikant se při tom nudil tak mocně, že zčirého zoufalství popadl knihu, která byla předtím strategicky ponechána vjeho dosahu. Gustav Gruber je přetáhl všechny. Isdětmi to Gustav dovedl. Zato Carl jim vůbec nerozuměl. Tak tomu bylo od dob, co byl sám dítětem. Ačím víc se svému dětství vzdaloval, tím cizejší apodivnější se mu děti zdály.

Leonovu sestru dostal starý Gruber na román, ve kterém se mladá dívka zamilovala do upíra. Leonovi, se kterým právě mlátila puberta, by připravil knihu, na jejíž obálce by se vyjímala nějaká hezká dívka ajejíž stránky by nebyly příliš hustě popsány. Starý Gruber vždycky říkal, že není důležité, co člověk čte, hlavní je, že čte. Stím Carl nemohl souhlasit uvšech tiskovin, neboť některé myšlenky, které se vknihách skrývaly, byly jako jed. Mnohem více jich však léčilo. Občas dokonce ivěci, okterých člověk vůbec netušil, že lék potřebují.

Carl opatrně vytáhl černou bedýnku zrohu. Dnes obsahovala pouze tři knihy, skoro se vní ztrácely. Pak šel hledat hnědý papír aprovázek, aby každou znich zabalil jako dárek. Sabine Gruberová mu mnohokrát říkala, že toho má nechat aušetřit náklady, ale Carl vytrval. Bylo to něco, co od něj zákazníci očekávali. Sám otom ani nevěděl, ale než knihu do silného papíru zavinul, vždy ji pohladil.

Nakonec vzal do ruky svůj olivově zelený vojenský ruksak, na kterém sice byly uplynulé roky znát, ale díky Carlově pečlivosti alásce byl stále ve velmi dobrém stavu. Nyní zel prázdnotou, záhyby vlátce však naznačovaly, že to nebyl přirozený stav. Carl vnitřek vyložil měkkou vlněnou dekou anyní na ni knihy opatrně kladl. Jako by to byla malá štěňátka, která se chystal nést za novými majiteli. Vbatohu vyskládal knihy tak, aby ta největší stála vzadu ata nejmenší vpředu asklon batohu je neponičil.

Než odešel, krátce se zamyslel aobrátil se na Leona.

„Běž prosím tě oprášit přání, paní Gruberové to udělá radost. Nejlíp si je vezmi všechny sem, abys na to měl klid. Já to dělával tady upsacího stolu.“ Na stůl pak rychle položil Fotbalovou horečku od Nicka Hornbyho, které si předtím všiml vregálu. Fotbalové hřiště na obálce bylo svůdně zelené. Ursel Schäferová by jí určitě nevěnovala druhý pohled.

* * *

Carl to nazýval svým okruhem, ale připomínalo to spíš mnohoúhelník skrz centrum města, bez pravých úhlů, bez symetrie. Tam, kde se pozůstatky městských hradeb vinuly jako vylámané zuby starců, končil jeho svět. Už třicet čtyři let je nepřekročil, neboť uvnitř se nacházelo vše, co potřeboval kživotu.

Carl Kollhoff chodil pěšky hodně, stejně tak hodně při tom přemýšlel. Občas se mu zdálo, že mu to ani jinak nemyslí. Jako by to byla právě chůze po dlažebních kostkách, co mu teprve rozhýbalo myšlenky.

Lidé žijící ve městě si toho nemuseli všimnout– ačkoli to věděl každý holub akaždý vrabec–, ale město mělo tvar kruhu. Všechny staré domy auličky se stáčely ke katedrále, která se impozantně tyčila vjejich středu. Kdyby bylo město součástí vlakové soupravy pro děti, člověk by se mohl domnívat, že katedrálu vyrobili ve špatném měřítku. To mělo původ vkrátkém období, během něhož město zbohatlo. Skončilo však dříve, než stihli dokončit stavbu věží.

Domy stály vuctivém kruhu kolem katedrály. Některé obzvlášť staré dokonce skláněly hlavy. Největší odstup si nechávaly od hlavního portálu. Vytvářely tak největší anejkrásnější náměstí ve městě, Katedrální.

Carl na něj vkročil aopět získal pocit, že je sledován. Jako srnec vydán na milost anemilost lovcovu pohledu ahlavni. Musel se tomu zasmát, neboť jako srnec se ještě nikdy necítil. Na Katedrálním náměstí byla vůně města nejsilnější. Když bylo v17. století město obléháno, upekl jeden místní pekař cukrované kolo, koblihu ve tvaru paprskového kola, plněnou čokoládovým krémem asypanou moučkovým cukrem. Přinesl ho potom obléhatelům, aby jim tímto způsobem vyjádřil přání obyvatel města, totiž že mají zas odtáhnout. Ve skutečnosti se začalo toto vysoce kalorické pečivo vyrábět odvě stě let později, což bylo též doloženo, ale lidé dále šířili starý příběh anávštěvníci města mu dál rádi věřili.

Carlovy kroky vedly vždy po stejných dlažebních kostkách, pomalu apravidelně. Když se mu někdo připletl do cesty, Carl se zastavil apak natáhl krok, aby znovu získal ztracený čas. Svou trasu vypočítal, aby mohl náměstím projít bez překážek iotrhových dnech. Navíc vedla co možná nejdál od čtyř pekařství, která prodávala cukrovaná kola. Nemohl už pach onoho mastného horkého pečiva vystát.

Carl zahnul do Beethovenovy ulice. Byla to však spíše ulička anedostávala jménu velkého skladatele. Jakýsi pracovník odboru stavby po slavných skladatelích pojmenoval celou řadu ulic. Svému oblíbenci, Schubertovi, přidělil tu největší.

Carl Kollhoff otom neměl nejmenší ponětí, ale nacházel se vten moment vsamotném středu svého světa. Ten byl ze dvou stran ohraničen trasami tramvají 18 a57– ve městě sice operovalo tramvajových linek jen sedm, cítilo se však dopravně zdatné jako metropole–, na severu ho oddělovala dálnice anaposled tu byla řeka, která po většinu roku malebně zurčela ajen několik dní na jaře hrozila povodněmi. Jako mladý lev, který si čas od času zařve, ale nemá na to ještě hlasivky.

Dnešní první odbočka ho vedla do Salierovy ulice za Christianem von Hohenesch, jehož vila ztmavého kamene stála trochu odsazena od ulice, takže kolemjdoucí neměli tušení, jak je ve skutečnosti majestátní. Krčila se jako černá labuť, co vyčkává, až bude moci roztáhnout svá nádherná křídla. Za vilou se rozkládal čtvercový park lemovaný obrovskými duby. Vněm stály tři lavičky, díky kterým dopadaly Christianu von Hohenesch sluneční paprsky na stránky knih vkaždou denní dobu.

Carl věděl, že je Hohenesch velmi bohatý člověk, netušil však, že je to ten nejbohatší člověk ve městě. To nevěděl nikdo, ani sám Hohenesch, který se sostatními nikdy nesrovnával. Jeho rodina získala jmění koželužskou prací na řece adokázala oně během průmyslové revoluce nepřijít. Christian von Hohenesch tedy nemusel pracovat, to za něj dělaly jeho akcie aúschovny cenných papírů. On spravoval pouze správce svého majetku. Jednou denně kněmu chodila hospodyně, která mu uvařila atrochu poklidila, jednou za týden zahradník, který se staral oto, aby si sluneční světlo dál nacházelo cestu na stránky jeho knih, jednou za měsíc zas úklidová služba. Aod pondělí do pátku přicházel Carl snovou knihou, kterou Christian von Hohenesch do dalšího dne celou přečetl. Carl měl za to, že Hohenesch hranice své říše už celé věky nepřekročil.

Carl zazvonil tak, že zatahal za měděnou tyč, která rozezvučela hlubokým hlasem zvon uvnitř vily. Jako obvykle to trvalo nějakou dobu, než majitel domu prošel dlouhými tmavými chodbami, aby otevřel těžké sukovité dveře, avšak jen na skulinu. Christian von Hohenesch ven nevycházel.

Byl to pohledný tmavovlasý muž. Vysoký, sušlechtilými lícními kostmi, výraznou bradou– asmutkem, který na něj celého dosedal jako šedý poprašek. Jako vždy měl na sobě tmavomodrý dvouřadý oblek sčerstvým květem bílé orchideje vklopě. Černé polobotky se mu blýskaly, jako by se chystal do opery. Hohenesch byl mnohem mladší, než jeho oblečení naznačovalo. Bylo mu jen třicet sedm let, ale svůj oblek nosil už od raného mládí apřipadal mu tak přirozený jako jiným džíny.

„Jdete pozdě, pane Kollhoffe. Domluvili jsme se na čtvrt na osm,“ řekl Hohenesch na pozdrav.

Carl samozřejmě pokýval hlavou. Potom opatrně vytáhl zbatohu objednanou knihu.

„Tady, váš nový román.“ Narovnal mašli zprovázků, která se při přenosu posunula.

„Doporučil jste mi ho. Doufám, že správně.“ Hohenesch si knihu převzal, ale nerozbalil ji. Jednalo se oromán oAristotelově výchově Alexandra Velikého. Hohenesch četl pouze filozofii.

Podal Carlovi spropitné, které odpovídalo váze knih. Tu si zjistil předem.

„Příště prosím včas. Dochvilnost je ctností králů.“

„Přeji vám krásný večer. Na shledanou.“

„Ano, já vám samozřejmě také.“

Christian von Hohenesch zavřel těžké dveře avila vtu chvíli jako by zela prázdnotou.

Pán domu by si byl rád sCarlem popovídal oknihách aspisovatelích. Považoval ho za vzdělaného slušného muže, za spřízněnou duši. Ale subíhajícím časem se mu slova pozvání jaksi vytratila. Musel je vytrousit vněkterém zmnoha pokojů své obrovské vily.

Carl nechal Christiana von Hohenesch za sebou. Avšak vlastně odcházel od někoho úplně jiného. Carl viděl ve skutečném světě zrcadlení románů. Pro něj bylo město obydleno knižními hrdiny, kteří pocházeli zrůzných dob nebo zemí. Christian von Hohenesch mu od chvíle, kdy poprvé otevřel těžké dveře své vily, připadal, jako by unikl ze stránek skvělého románu Pýcha apředsudek Jane Austenové. Carl tedy právě opouštěl sídlo Pemberley vDerbyshiru osmnáctého století ajeho majitele Fitzwilliama Darcyho, bohatého inteligentního džentlmena, který navzdory bezvadným způsobům působil arogantně apovýšenecky.

Důvod pro tuto Carlovu podivnůstku vězel vtom, že si nikdy nedokázal zapamatovat jména, pokud nepatřila románovým postavám. Bylo to tak ive škole, když učitelé dostávali přezdívky, jen málo znich příjemných: Záchodová štětka, Uspávač hadů, Plivoun. Carl jim ale propůjčil jiné: Odysseus, Tristan nebo Gulliver. Po maturitě na rozdíl od svých spolužáků spřezdívkami nepřestal. Zmladého pankáče vobnošené uniformě, kterého vídal během svého učení na cestě do knihkupectví, se stal dobrý voják Švejk. Prodavačka vovoci azelenině, ukteré kupoval jablka, byla Zlá královna ze Sněhurky– naštěstí se otravování zboží zdržela. Carlovi někdy připadalo, že celé město překypuje literárními postavami, že pro každého obyvatele lze najít knižní ekvivalent. Vnásledujících letech se setkal se Sherlockem Holmesem, který vedl kriminální oddělení městské policie. Potkal dokonce ilady Chatterleyovou, která otevírala dveře vtenkém kimonu ajako mladému muži mu příšerně zamotala hlavu. Poté však sAdsonem zMelku opustila město. Kapitán Achab byl posedlý obrovským krtkem na své zahradě, kterého se mu nedařilo chytit.

Walter Faber byl velmi nemocný inženýr, jemuž Carl až do smrti nosíval knihy oJižní Americe. Ahrabě Monte Christo žil vdomě se zamřížovanými okny, který dříve sloužil jako vězení asvého nového majitele jako by nechtěl zpoza zdí pustit.

Skoro vždy ho napadlo vhodné literární jméno dříve, než si dokázal zapamatovat to skutečné. Jako by ho jeho paměť chtěla uchránit před tíhou všednosti. Od chvíle, kdy vybral jméno, už to skutečné ani nečetl. Někde na cestě mezi sítnicí amozkem se mu kupříkladu písmena jména Christian von Hohenesch jako zázrakem proměnila vpan Darcy, aniž si to Carl uvědomil. Jen ve zvláštních případech se jeho hlava uráčila vzpomenout si na skutečné jméno.

Už si toho stejně moc pamatovat nemusel.

Cesta ho teď vedla klikatými uličkami za postavou, jejíž osud byl mnohem chmurnější než osud onoho britského džentlmena, který se, když zazvonil zvonec, šťastně oženil.

Jeho zákaznice stála za dveřmi akukátkem pozorovala ulici akolemjdoucí. Tady nikdo neotálel, nikdo si neprohlížel budovy, neboť ty krásné se nacházely oněkolik ulic dál. Tuto část Starého Města procházeli lidé svižně. Nedokázali zde vystát tísnivou úzkost. Zdálo se jim, jako by se nad nimi štíty domů uzavíraly anepropouštěly sluneční světlo.

Drobná mladá žena za kukátkem věděla, kdy Carla Kollhoffa očekávat. Věděla i, že je pošetilé zírat do kukátka místo toho, aby čekala na zazvonění vobývacím pokoji. Nemohla si ale pomoci. Andrea Cremmenová si zastrčila pramen světlých vlasů za ucho anarovnala si šaty. Už od školky byla vždy ta nejkrásnější, což jí přineslo mnoho sympatií, ale izávisti. Ataké brzký sňatek súspěšným mužem, který pracoval vpojišťovně ipo večerech aovíkendech, aby se jim dobře dařilo. Andrea sama byla vyučená zdravotní sestra, pracovala však jen na půl úvazku vmalé ordinaci praktického lékaře. Tam byla umístěna na recepci, protože pohled na ni pacienty těšil auklidňoval. Nikdo nemusel Andree říkat, že by se měla víc usmívat. Dělala to tak sama, patřilo to kjejí kráse. Kdo je krásný aneusmívá se, je považován za náfuku. Atak se Andrea usmívala od rána do večera.

Nikdy se neodvážila vypadat nedokonale. Vždyť co by si pak počala? Co by na ní ostatní uviděli? Vždyť co by zní zbylo? Carl Kollhoff působil jako muž, kterému se člověk mohl ukázat bez úsměvu. Dokázal by najít ta správná slova apopsat, co by vyšlo najevo. Andrea měla pocit, že volil slova tak, jako parfumér volí přísady pro drahý parfém. Přestala se usmívat adala pramen vlasů zpět, dovolila účesu trochu neposednosti.

Jakmile však zpozorovala Carla Kollhoffa vulici, zastrčila je zas rychle za ucho.

Carl zazvonil ačekal. Andrea Cremmenová vždy potřebovala chvilku, než došla ke dveřím, avždy byla trochu zadýchaná. Přesto se na něj pokaždé radostně usmívala.

Carl slyšel, jak spěšně strká klíč do zámku, pak otevřela dveře.

„Pane Kollhoffe, vy dnes jdete nějak brzy! Ještě jsem vás nečekala. Vypadám úplně nemožně.“ Prohrábla si krásně lesklý účes, který jí perfektně ladil kelegantním šatům srudými růžemi.

„Je dobrá?“ ptala se Andrea Cremmenová aurovnala mašli na papírovém obalu.

„Co jsem slyšel, vyrovná se Stínová růže ostatním autorčiným dílům.“

„Takže pořádné drama?“

Teď se musel usmát Carl.

„Jako obvykle mlčím,“ řekl Carl. „Jak se vám líbil poslední román?“

„To přece nesmím.“

Carl knihu znal. Doufal, že se oní Andrea Cremmenová nedozví.

„Taky si myslím.“