THE BOY IN THE WOODS

Copyright © 2018, 2022 by Maxwell Smart. All rights reserved.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Ltd, Toronto, Canada.

First edited by Arielle Berger and published as Chaos to Canvas

by the Azrieli Foundation’s Holocaust Survivor Memoirs Program.

Glossary, map and afterword reprinted with permission, courtesy

of and © The Azrieli Foundation.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Johana Horálková, 2023

Cover © Martin Kopecký, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3557-0 (ePub)

ISBN 978-80-277-3558-7 (mobi)

přeložila Johana Horálková

Obsah

× PODĚKOVÁNÍ ×

× PŘEDMLUVA JOEA KINGA ×

× AUTOROVA PŘEDMLUVA ×

× ČÁST PRVNÍ ×

× ŽIDOVSKÉ MĚSTO V POLSKU ×

× OPONA STRACHU ×

× MOST DO BEZPEČÍ ×

× ČÁST DRUHÁ ×

× ŽIVOT V LESE ×

× SMRT ZA NOCI ×

× ZAČÁTEK PUTOVÁNÍ ×

× ČÁST TŘETÍ ×

× SEN O IZRAELI ×

× KANADSKÉ ÚTOČIŠTĚ ×

× SVAZEK A SHLEDÁNÍ ×

× HLEDÁNÍ ROVNOVÁHY ×

× GALERIE D’ART MAXWELL ×

× ČÁST ČTVRTÁ ×

× DOKUMENT ×

× JANEK ×

× TOVA ×

× ÚVAHY ×

× SLOVO ZÁVĚREM ×

× SLOVNÍK ×

× FOTOGRAFIE ×

Následující paměti obsahují mnoho termínů, pojmů a historických odkazů, s nimiž čtenář nemusí být obeznámen. Informace o důležitých organizacích, významných historických událostech a osobnostech, zeměpisných lokalitách, náboženských a kulturních termínech a cizojazyčných slovech a výrazech, které pomohou dodat kontext a pozadí událostem popisovaným v textu, naleznete ve slovníku, který začíná na straně 195.

×××

Tato kniha je věnována památce mých rodičů, Faigie a Lieba Frommových, mé sestry Zonii a všech šedesáti dvou členů mojí rozvětvené rodiny, kteří zahynuli za holokaustu.

Mé milované zesnulé ženě, Helen Safranové Smartové.

Mé milované ženě, Tině Russové Smartové, bez jejíž podpory a trpělivosti by tato kniha nikdy nevznikla.

Mým dětem, Faigie, Lornovi a Anthonymu.

Mým vnoučatům, Taře, Jayovi, Brandonovi a Adamovi.

Zvláštní poděkování bych chtěl věnovat chudému polskému zemědělci Jaskovi Rudnickému. Dělil se se mnou o to málo, co měl, čímž riskoval život svůj i své ženy Kasii a jejich dvou dětí. Když jsem se během holokaustu skrýval před nacisty a jejich ukrajinskými kolaboranty, zachránil mi život.

Děkuji vám, Jasko a Kasio, že jste mi umožnili dál žít.

Výjimečný dík chci věnovat památce svého nejlepšího kamaráda Janka, bez něhož bych v lesích nikdy nepřežil.

× PODĚKOVÁNÍ ×

Nikdy by mě nenapadlo, že se můj životní příběh dostane na stránky knih. Vděčím za to mnoha lidem. Tato kniha vznikla především díky mé ženě Tině a synovi Anthonymu. Tina se mě začala ptát na minulost a já neměl potíž s ní otevřeně hovořit. Řekla mi, že bych se za své utrpení neměl stydět, a pobízela mě, abych svůj příběh sepsal, abych zaznamenal všechno, na co si vzpomenu, a vyprávěl to dětem a vnoučatům, které neměly ponětí, jak jsem přežil. Bez této knihy by nevěděly, kdo jsem a odkud pocházím. Tina věřila, že mi takový projekt pomůže se zbavit mnoha smíšených pocitů, které jsem v sobě coby dětský přeživší holokaustu choval.

Vzal jsem si na pomoc svého kamaráda Joea Kinga, který mi k této knize pomohl nastudovat historické podrobnosti. S Joem, Tinou a Anthonym jsme si naplánovali schůzky a většinu víkendů během dvou let jsme strávili psaním této knihy. Byla to dlouhá, jednotvárná, stresující a depresivní cesta, která probudila mnoho bolestivých vzpomínek. Často jsem byl po jednom sezení celé dny mrzutý. Mám ale pocit, že jsem s pomocí Anthonyho, Joea a Tiny dosáhl něčeho významného: napsal jsem svou knihu.

Rád bych vyjádřil nejhlubší dík své milující ženě Tině, která mě při psaní knihy povzbuzovala a pomáhala mi. Pokud jde o přípravu rukopisu, musím zejména ocenit nesmírnou pomoc Anthonyho Katsoudase. Pracoval náruživě a neúnavně, ponoukal mě (který jsem pro něj byl „táta“), abych mu vyprávěl svůj příběh, a potom pracně přepisoval tři stovky stránek poznámek. Bez Anthonyho odborného úsilí a odhodlání, že můj příběh musí spatřit světlo světa, by žádná kniha nevznikla.

Zvláštní uznání patří rovněž mé dceři Faigie, která strávila nekonečné hodiny editováním rukopisu. Za podporu děkuji i svému synu Lornovi.

Rád bych též poděkoval zesnulému Joeu Kingovi, jehož zkušenosti s novinářskými rešeršemi umožnily vznik této knihy. Byl to historik a autor dalších čtyř knih. Nespočet setkání a rozhovorů, které jsme o nedělích dva roky vedli u nás doma, byly pro poskládání mého příběhu naprosto zásadní. Pomohla mi též Heather Solomonová-Bowdenová, oceňovaná novinářka píšící o umění a redaktorka. Za dlouholetou práci a pomoc s přepisováním pamětí děkuji také Susan Cushwayové. Jsme pyšní na to, že ji můžeme zvát svou adoptivní příbuznou.

Jsem nesmírně vděčný za podporu Janice Rosenové a Helen Valleové z Canadian Jewish Congress National Archives a Carrie-Ann Smithové z Pier 21 Archives v Halifaxu, Public Archives of Canada a Bibliotheque Nationale du Québec.

Jako poslední bych rád zmínil publikace, ze kterých jsem získával informace:

Trudy Duivenvoorden Mitic a J. P. LeBlanc, Pier 21: The Gateway that Changed Canada (Lancelot Press, 1988); Ben Lappin, The Redeemed Children: The Story of the Rescue of War Orphans by the Jewish Community of Canada (University of Toronto Press, 1963); Fraidie Martz, Open Your Hearts: The Story of the Jewish War Orphans in Canada (Véhicule Press, 1996).

× PŘEDMLUVA JOEA KINGA ×

Tohle je příběh o odvaze a přežití. Za holokaustu zahynuly miliony lidí – vzhledem k neuvěřitelné brutalitě nacistů a jejich početných spolupracovníků často neměli naději na záchranu. Máme před sebou paměti malého chlapce, jehož za chvíli dostrkají do náklaďáku, který ho má odvézt na smrt. V tom na něj matka zakřičí: „Zachraň se!“ – a on se odvážně vzepře veškeré nepřízni a přežije.

Příběh se začíná odvíjet v tehdejším polském městečku Buczacz, nyní součásti Ukrajiny (coby Bučač), kde tisíce kolaborantů útočily na své židovské sousedy, zabíjeli je a kradli jim, co mohli. Když válka dospěla ke krvavému, otřesnému finále, zůstala naživu jen stovka z osmi tisíc židovských obyvatel města.

Patřil do ní i Maxwell Smart.

Vyhladovělý Maxwell v rozedraném oblečení opakovaně uniká smrti z rukou nacistů i Ukrajinců, a i když je to jen kluk, projevuje pozoruhodnou směsici odvahy, soucitu a zralosti.

Jako sirotek se dostane do Kanady – do země, jež se před válkou a během války k Židům hledajícím útočiště obracela zády. Státy, které byly dost moudré na to, aby uprchlíkům poskytly domov, těžily z mimořádných přínosů přistěhovalců. Co se týče záchrany těchto ohrožených lidí, stála Kanada na spodku žebříčku. Teprve když vyšla najevo skutečná hrůza holokaustu, rozvolnili kanadští vedoucí představitelé (ačkoliv ne všichni) svoji imigrační politiku.

Tisíce přeživších, kteří bydlí v Montrealu, nikdy nevyprávěly svůj příběh. Hlas Maxwella Smarta a dalších musí být slyšet, protože stále existují lidé, kteří zlehčují, nebo dokonce odmítají brát na vědomí největší a nejzdokumentovanější masovou vraždu v lidských dějinách. Celou hrůzu holokaustu bohužel nelze vyjádřit slovy. Teprve bolestně vyvolaná individuální zkušenost lidí jako Maxwell Smart může začít popisovat kolosální zločiny nacistické strany.

Z válečné brutality vzešel opěvovaný umělec, jenž v ostrém kontrastu s ní nabídl světu krásné obrazy. Maxwell Smart popisuje sám sebe jako abstraktního expresionistu – patří tedy ke škole umělců, kteří se narodili těsně po 2. světové válce. Maxwellovy malby se ale odlišují stylem i obsahem, obohacuje je autorova minulost. V mnoha ohledech jde o podvědomé výtvory, jež se hluboko noří do skrytých vzpomínek na útěk a strach a do umělcovy představivosti. Když člověk celá léta žije v neustálém nebezpečí, nemá v podstatě žádný kontakt s lidmi a hledá, jak by se rozptýlil od svíravého hladu, nemůže zůstat nepoznamenaný. Díky tomu všemu mají Maxwellova plátna svou dynamiku a svébytnost. V jeho díle se zračí lesy, v nichž se skrýval, planety a hvězdy, které odváděly jeho pozornost od nepřetržitého ohrožení, a dokonce i chvíle klidu.

Jeho malby jsou navíc ohromné. Nejde o dílo někoho, kdo rád tvoří lehce a bezbolestně. Řada obrazů je tak velkých, že se hodí jen do galerie, instituce nebo nějakého honosného sídla. Malby Maxwella Smarta visí v nejrůznějších výstavních prostorech a sbírkách. Když se v roce 2006 otevřela galerie nesoucí jeho jméno, stovky lidí mu přišly složit poklonu – a kupovat obrazy.

Sloupkařka Heather Solomonová, která píše o umění a přes dvacet let se věnuje montrealským umělcům, označila Maxwella Smarta za „klenot umělecké scény Montrealu“. Byl jsem u toho, když Solomonová poprvé uviděla díla Maxwella Smarta v jeho galerii v montrealské městské části Saint-Laurent. Vstoupila do výstavní síně a hned musela začít podrobně zkoumat malbu hvězdné oblohy. Heather tu chvíli popisuje následujícími slovy: „Vejdete do dveří, strop vylétne do výšky pěti metrů a vám až oči přecházejí z toho přívalu barev a energie, čišící z rozsáhlých maleb, jež v podstatě pulzují životem.“[1]

Mezi návštěvníky, kteří Maxwellovi přišli vzdát hold u příležitosti otevření jeho galerie, byl i skvělý kanadský umělec Sydney Berne. Dle jeho slov na něj udělal dojem Maxův „neutuchající optimismus“. Prohlásil, že „zatímco se jako dítě v zoufalství a temnotě skrýval před nacisty, teď se s bujarou chutí k životu a malování těší ze světla“[2].

V životě sedmiletého chlapce, jehož před sedmi desítkami let nadchla učitelčina slova o jeho talentu, se tímto uzavřel kruh – a on si s radostí ověřil pravdivost tvrzení Franze Kafky, že „každý, kdo si udrží schopnost vidět krásu, nikdy nezestárne“.

Joe King (1923–2013)

× AUTOROVA PŘEDMLUVA ×

Možná si říkáte, že jsem měl štěstí – malý židovský kluk, který žil v Polsku během druhé světové války a nikdy neviděl koncentrační tábor zevnitř. Ale když si vzpomenu na ty dlouhé dny a ještě delší noci, poté co jsem se ve dvanácti letech ocitl úplně sám, sevře mě neovladatelná panika a děs, že objeví můj úkryt, hlad mého zmučeného těla a strašlivý strach, že všichni jsou moji nepřátelé. Krutý, bolestivý mráz zimních měsíců zůstává dnem i nocí mou součástí dokonce i teď, o více než sedm desítek let později.

Velkou část posledních sedmdesáti let jsem se snažil vytěsnit hrozivou noční můru, která se mně a mojí rodině přihodila za druhé světové války a německé okupace Polska a zanechala na mně psychické i fyzické šrámy. Pochopitelně jsem nechtěl vzpomínat na minulost a znovu ji prožívat, a tak jsem se tuto tragickou část svého života snažil vymazat a předstírat, že nikdy neexistovala. S velkým odhodláním jsem si v Montrealu zvládl vybudovat nový život a bolestivou minulost zavřít na zámek. Můj nový život v podstatě začal – nebo jsem si to alespoň snažil namluvit –, když jsem dorazil do Kanady. Za žádnou cenu jsem na ta strašlivá léta holokaustu nechtěl vzpomínat, a když se náhodou nějaká vzpomínka vetřela do přítomnosti, propadal jsem se na celé dny do deprese. Zachvacoval mě stesk a úzkost a sám sebe jsem se ptal: Je tohle normální? Jsem normální?

Po válce se v montrealské židovské komunitě o holokaustu nemluvilo, řada lidí ho ani plně nevzala na vědomí a spoustu kanadských Židů to téma vlastně nezajímalo. Zjevně si od něj drželi určitý odstup a víc je trápilo, že jim přistěhovalci berou práci. Když jsem přijel do Kanady, mnoho lidí se mě ptalo, odkud jsem, zajímali se o mé město, ale nikdy se nezeptali na moje rodiče nebo rodinu, na to, co jsem prožil nebo jak se mi v tom nepředstavitelném barbarství podařilo zůstat naživu. Nejevili zájem o krutosti, jimž byl vystaven dvanáctiletý kluk, sirotek bez domova, který válku přežil díky tomu, že kradl a žebral o jídlo a denně v zoufalé sháňce po něm riskoval život; kterého čistě kvůli loudění jídla mohli klidně zastřelit – jen proto, že byl Žid.

Pokud jde o mě, měl jsem nesmírné štěstí, že mi pomohl Jasko Rudnicki, velmi chudý polský zemědělec se srdcem ze zlata. Během dlouhého období, kdy jsem se pečlivě vracel k bolestným vzpomínkám na svou tehdejší riskantní existenci, jsem si uvědomil, že mi Jasko opakovaně zachránil život. Moje teta a strýc se s ním dohodli, že mu budou pravidelně posílat peníze – drobnou sumu, kterou zemědělec, jenž sám stěží vycházel, nutně potřeboval, aby mi mohl pomáhat. Ale i když po druhé platbě peníze přestaly chodit, stejně mi celé dva roky dál pomáhal.

V květnu 2008 jsem během návštěvy Památníku Jad Vašem v Jeruzalémě podal formální návrh, aby byl Jaskovi Rudnickému udělen titul Spravedlivý mezi národy. Navzdory německým hrozbám, že zabijí kohokoli, kdo bude Židům pomáhat, dostalo od Jad Vašem označení Spravedlivý mezi národy více než dvacet tisíc Nežidů. Toto číslo možná představuje jen zlomek těch, kteří dávali všechno všanc, aby pomohli svým sousedům. Ověřovací proces návrhů vyžaduje alespoň dva očité svědky, jenže v mnoha případech nepřežil nikdo, kdo by mohl potvrdit, co se stalo. Přestože jsem díky Jaskově štědrosti a soucitu přežil velkou část války, bohužel jsem nevlastnil žádné dokumenty, jimiž bych doložil, jak mi pomáhal, ani jsem netušil, jak najít jeho potomky, kteří by příběh mohli potvrdit. Stále doufám, že je jednoho dne objevím a formálně ocením Jaskovu a Kasiinu nezištnost. Vím, že nebýt jejich péče, nepochybně bych nepřežil.

Kanadský Žid, který žil v míru, měl rodinu, domov a děti a v životě nepocítil hlad, nemohl nikdy plně pochopit, jak jsem přežil. I dnes, ve věku osmdesáti pěti let, zatímco píšu tuto knihu a analyzuji svoje početná setkání se smrtí, se sám pořád snažím pochopit, jak jsem vydržel tolik strádání, bolesti a surovosti. Byl jsem z nějakého důvodu vyvolený, abych přežil?

Během let, kdy jsem se skrýval, mě kdykoli mohli snadno chytit a zabít. Obrovské množství Židů, kteří se ocitli byť jen v jediné ze situací, v nichž jsem se ocitl já, nepřežilo. Z tohoto důvodu věřím, že jsem unikl smrti zázrakem. Logicky ani racionálně mé přežití vysvětlit nejde. Při čtení této knihy si uvědomíte, že zázraky se někdy dějí, protože mně se děly.

Když tohle všechno skončilo, vybudoval jsem si život v Kanadě, ale ani po svatbě jsem nikdy nemluvil o své minulosti. Život však neběží podle plánu, nebo tak jak by podle člověka měl. Přicházejí nečekané události, jako třeba smrt mojí milované manželky Helene, krásné dvaapadesátileté ženy, jež onemocněla rakovinou a rychle zemřela. Znenadání jsem se v padesáti pěti letech ocitl sám. Vyvolalo to ve mně vzpomínky na samotu, kterou jsem zažíval jako dítě. Opět jsem tedy začal přemýšlet o minulosti, o níž jsem byl přesvědčen, že jsem ji nechal za sebou.

× ČÁST PRVNÍ ×

VÁLKA

Přeživší holokaustu se nikdy nemohou zbavit vědomí, že byli nevinnými obětmi nacistického genocidního plánu, který jim zničil rodiny a komunity a zanechal je zcela opuštěné a zoufalé. Většina přeživších čelila nejisté budoucnosti tím, že se s pozoruhodnou odvahou snažila pokračovat ve svých zpřetrhaných životech. Vstoupili do manželství, vychovávali děti, učili se řemesla, chodili do práce – zkrátka vedli tak normální životy, jak jen dokázali. Taková byla jejich odpověď těm, kdo je chtěli zničit.

Dalším prostředkem odporu proti tomuto genocidnímu plánu bylo přerušit mlčení a sdělit světu, co si vytrpěli; požadovat, aby byl jejich příběh slyšet, navzdory snahám popíračů vymazat ho z historické paměti.

From Victim to Witness: A Collection of the Abstracts of Holocaust Survivor Memoirs, Mervin Butofsky a Kurt Jonassohn, 2005

× ŽIDOVSKÉ MĚSTO VPOLSKU ×

Jmenuji se Oziak Fromm. Narodil jsem se 1. června roku 1930. Měl jsem ižidovské jméno: Šajch Mojše Fromm. Ale kromě okamžiků, když mě osvátcích ve Velké synagoze volali kTóře, mi židovským jménem skoro nikdo neříkal. Hrdě jsem odříkával modlitbu sotcovýmmodlitebním šálem talitem kolem krku.

Vzpomínám si, jak jsem jako kluk běhával zkopce, na němž jsme bydleli, knedalekým troskám starého tajemného hradu. Pevnost se tyčila nad městem jako věčná připomínka staleté historie města. Moje rodina žila poblíž, vHradní ulici. Vzimě jsme ztoho kopce skamarády sáňkovali. Svištět dolů se nám líbilo, ale vyšplhat se po kilometrovém svahu zpátky nahoru nebylo jen tak. Vlétě jsme skamarády často hráli hru zvanou kučka. Podobala se baseballu, ale místo baseballové pálky jsme používali dlouhou dřevěnou tyč amísto míče dřevěný špalek. Kamarádil jsem se sžidy ikřesťany. Všichni jsme spolu dobře vycházeli, akdyž jsem trávil čas skamarády, byl jsem šťastný.

Oba moji rodiče pocházeli zpoměrně velkých rodin; čítaly zhruba šedesát dva lidí. Moje matka se za svobodna jmenovala Kisselová. VBučači šlo odobře známé jméno, protože její rodina patřila knejvýznačnějším veměstě abyla štědrá kchudým. Patřili kmnoha dobročinným organizacím, které pomáhaly Židům iNežidům zBučače: těm, které postihlo nějaké neštěstí, nemocným astarým.

Vzpomínky na matku mám ipo tolika letech vryté vmysli. Byla milující alaskavá, něžná avlídná, krásná adrobná. Matka se vždycky dobře oblékala apamatuji si, že vzimě při mnoha příležitostech nosila kožich. Otec nosil kabát skožešinovým lemováním alímcem. Tvořili elegantní apohledný pár.

Matka byla krásná nejen zvnějšku, ale iduchovně. Svého manžela aděti– měl jsem sestřičku Zoniu– zbožňovala, pořád nás zahrnovala láskou. Vzpomínám si, jak mě objímala alíbala, ačkoli jsem se kvůli tomu před kamarády cítil dost trapně. Byla nekonečně vřelejší než otec. Taky se velmi zajímala ovšechno, co jsem podnikal. Trpělivě vedle mě sedávala apomáhala mi súkoly. Otec se naproti tomu jenom ptal, jaké mám známky.

Kromě mojí matky ababičky byli všichni Kisselové vysocí. Matka pocházela zvelké rodiny sdeseti dětmi, ale já jsem měl dva oblíbence– strýce Zigmunda atetu Ernu. Erna neměla žádné vlastní děti, vdůsledku čehož jsem byl pro ni skoro jako syn avbouřlivých letech, která měla přijít, mi prokazovala vskutku mateřskou oddanost. Ve skutečnosti výrazně přispěla ktomu, že jsem za války přežil.

Vpátek večer před šabatem se matka vždy krásně oblékla– nebo vlastně my všichni. Matka vyrostla vortodoxní židovské domácnosti ačasto ji zlobilo, že otec neměl tak dbalé způsoby. Vybavuji si, jak nám líčila, že se blíží šabat, moc důležitý den. Každý pátek všichni Židé skončili sprací brzo avětšina židovských obchodů po obědě zavřela. Před soumrakem knám domů přicházela babička anosila ssebou bochníky domácího chleba chala abramborového chleba, jemuž jsme říkali bubanik. Matka stávala uokna avyhlížela, až se zpoza kopce vyplíží první stíny arabínova žena zapálí svíčky. Když zaplála první, matka zapálila ty svoje. Přehodila si přes hlavu šál aprozpěvovala prastaré šabatové modlitby, které židovské ženy opátečních večerech opakovaly po celá staletí.

Právě šabaty si živě vybavuji. Umyli mě asčesali mi vlasy na stranu. Vyleštili mi černé boty avobleku abílé košili jsem mohl jít sotcem do synagogy. Naše jídelna, vzimě vyhřívaná keramickou troubou, vítala šabat vybranými pokrmy anablýskanými stříbrnými příbory. Jídelnímu stolu pokrytému bílým ubrusem dominoval velikánský sedmiramenný svícen zprvotřídního stříbra, který mi dodnes zůstal jako jediná památka na dětství.

Moje rodina se každý týden radostně shromáždila, aby slavila šabat. Dospělí muži vyslovili nad vínem rituální požehnání kiduš, bochníky zlatavé chaly ležely na stříbrném podnose azkuchyně se linuly lákavé vůně. Každý páteční večer byl výjimečný. Otec požehnal chléb požehnáním HaMotzi akaždý pak dostal kousek ponořený do soli. Matka pravidelně vařila kuřecí frikasé, kuřecí polévku abramborový kugel. Otec ji vždycky chválil, jak dobře vaří, abyla opravdu skvělá kuchařka. Ulamovali jsme si kousky bubaniku amáčeli si je vomáčce zkuřecího frikasé. To byly panečku hody! Zbožňoval jsem je.

Jak už jsem zmínil, moje matka byla zdeseti dětí. Všechny její sourozence si nepamatuji, jenom ty, knimž jsem měl nejblíž. Matčin bratr Zigmund Kissel byl umělec apovzbuzoval můj zájem oumění. Vždycky jsem uněj rád sedával, když kreslil ilustrace pro místní noviny. Inspiroval mě achválil, jak kreslím. Dozvěděl jsem se, že strýc Zigmund by býval rodiče přesvědčil, aby mi zařídili výtvarné lekce, ale začátek války zasadil tomuto snu tvrdou ránu.

Tetička Erna ajejí druhý manžel Jákob pro mě byli také moc důležití. Erna za svobodna pracovala jako účetní ve velkém cukrovaru. Nedlouho po svatbě odjel její manžel do Ameriky, aby jim tam zařídil nový život. Ve 30. letech minulého století bylo poměrně běžné, že se muži jistého věku, kteří měli dostatek prostředků, vyhnuli službě varmádě tím, že odešli do Ameriky. Ernin manžel doslova zmizel auž oněm nikdo neslyšel. Nikdy jsme se nedozvěděli, jestli zemřel, nebo zkrátka potkal někoho jiného anavázal nový vztah. Ať tak či onak, tetička Erna zůstala sama, bez manžela.

Když pak po letech potkala mladého muže ze stejného města, Jákoba, nemohli se vzít, protože podle židovského práva se vdaná žena nemůže znovu provdat, pokud nedojde kžidovskému rozvodu. Tetiččin první manžel byl synem rabína aErna sJákobem zjistili, že je nikdo neoddá. Vydrželi tedy snad dvacet let doufat, že se jejich situace nějak vyřeší. Na malém městě, kde se všichni znali, to bylo nesmírně těžké, arabín, vedoucí představitel židovské obce, nebyl ochoten znovu oddat ženu bez rozvodu nebo manželova úmrtního listu. Přestože byl můj děda ortodoxní žid, snažil se jim pomoct. Vzpomínám si, že když šel do synagogy pro chupu, baldachýn, pod kterým se uzavírají židovské sňatky, odmítli mu ji vydat. Slyšel jsem matku sotcem, jak si stěžují, že ti pobožní lidé vsynagoze jsou tvrdohlaví anerozumní.

Můj děda zmatčiny strany byl vnaší komunitě vcelku výraznou osobností. Coby zbožný muž sloužil chudým zBučače alidem, kteří měli nějaké problémy. Byl také velmi vynalézavý ajednoho dne vyřešil onen vleklý problém Ernina aJákobova manželství. Přinesl domů čtyři košťata, připevnil knim přehoz na postel, vytvořil tak chupu aoddal Ernu sJákobem unás doma.

Strýc Jákob vlastnil velkou továrnu vcentru Bučače, kde se vyráběly cukrovinky ačokoláda, ana nákupní třídě měl také obchod, kde je prodával. Většina lidí ho považovala za dosti bohatého– sErnou si pronajali vjedné novostavbě byt, kde měli vlastní koupelnu asprchu, což byl luxus. Strýce Jákoba jsem vtovárně samozřejmě moc rád navštěvoval. Vždycky to tam lahodně vonělo ajá jsem měl dovoleno sníst tolik čokolády asladkostí, kolik jsem chtěl, protože všude byly nějaké zbytky. Dával mi také sladkosti ssebou domů aněkdy mně dovolil, abych mu je pomohl vyrábět. Teta se strýcem jeden bez druhého neudělali ani krok, ale naneštěstí nemohli mít děti. Vzpomínám si, že mi tetička Erna dávala každý týden deset grošů, což byla vroce 1938 spousta peněz. Ani otec mi tolik nedával.

Otec pocházel znedalekého města Czortków (dnešní Čortkiv) amatku poznal prostřednictvím židovského dohazovače, což bylo vté době běžné. Dohazovači domlouvali setkání mezi oběma rodinami, přičemž důležitou součástí procesu bylo věno. Openězích se dohazovač sdívčinými rodiči bavil vždycky. Čím větší věno, tím prominentnější rodina, která si tak mohla dovolit vpodstatě koupit význačnějšího partnera. Když byla dívka bohatá, mohla se vdát za vzdělaného muže, obchodníka, doktora nebo nějakého jiného odborníka. Ale pokud byla dívčina rodina chudá, potenciální manžel musel být obyčejný člověk, ze stejné ekonomické vrstvy jako žena.

Od dědečka dostal otec věnem obchod spánskými oděvy. Každé ráno obchod otevřel, pak ho zavřel aodešel domů na hlavní jídlo dne, které se podávalo vpoledne. Poté, co si zdříml, byl opět do šesti nebo sedmi večer vobchodě. Po večerech rád vysedával vkavárně, hrál karty abavil se spřáteli opolitice. Matka mě za ním občas musela poslat, abych mu připomněl, kolik je hodin.

Otec nevěřil na projevování náklonnosti. Kromě toho, že se mě ptal, jak se mi vede ve škole, se mnou skoro nemluvil anikdy si se mnou nehrál. Ale vím, že mě měl rád. Otcové bývali vté době vůči synům často odměření aměli na ně náročné požadavky– vdomnění, že je tak zocelí pro budoucnost. Třeba měl otec pravdu. Třeba právě proto jsem našel sílu přežít léta, během nichž jsem byl vystaven neustálému nebezpečí.

Otec vždy chodil dokonale oblečen akaždé ráno si pečlivě vybíral, jaký oblek si vezme do obchodu. Byl vysoký, snědý aštíhlý, moc mu to slušelo. Měl sbírku klobouků avycházkových holí, které ve 30. letech minulého století kevkusně oblečenému evropskému gentlemanovi neodmyslitelně patřily. Dlouho mu trvalo, než se ráno oblékl avybral si ten správný klobouk ahůl. Byl velmi elegantním obchodníkem.

Moje sestřička Zonia byla opět let mladší než já. Vzpomínám si, že jsem ji jako nemluvně mohl houpat vkolébce, ale vlastně si ji moc dobře nevybavuji. Ani nevím, jaké měla židovské jméno anedokážu ji popsat. Byla to tichá holčička anevzpomínám si, že by plakala, ikdyž bylo nejhůř. Na začátku války jí byly pouhé čtyři roky. Naštěstí skoro netušila, co se tehdy dělo.

Babička zmatčiny strany zemřela ještě před válkou. Dědeček vlastnil jak továrnu, která vyráběla pánské oděvy, tak obchod, kde se prodávaly. Byl členem obchodní komise anejvětší synagogy ve městě. Do této obrovské, impozantní stavby mě otec brával opátečních večerech aosvátcích. Jeden zotcových bratrů, jehož jméno si nevybavuji, žil poblíž Tarnova, kde měl lékařskou praxi, aotec za ním často jezdil na návštěvu. Bylo to od Bučače dost daleko, nějakých čtyři sta kilometrů. Pamatuji si, že zpátky vozil dobře ušité obleky vysoké kvality, které jeho bratr už nenosil, asúsměvem říkal: „Tohle vobchodě neprodávám.“ Krejčí změsta pro otce tyto obleky upravoval ajá jsem zase dědil otcovy staré. Krejčí mi je také přešíval, na svátek pesach. Vzpomínám si, že jsem každý pesach dostával inový pár bot.

Naše rodina byla spíše tradiční než pobožná, ale otec byl celkem dobrý znalec Tóry apři mnoha příležitostech ve Velké synagoze vedl modlitby, zatímco já stál pyšně vedle něj. Velká synagoga vBučači byla považována za jeden znejvětších klenotů celé Haliče. Budova byla postavena vroce 1728, kteréžto datum bylo hebrejskými písmeny ařímskými číslicemi vyryto nad ženským vchodem. Svatostánek osvětlovaly obrovské bronzové svícny. Schránu na Tóru vyzdobili místní umělci, nad dvířky viselo desatero přikázání anad nimi koruna na Tóru. Její ornamenty byly vytvořeny ze stříbra azlata. Velkolepá historická stavba stála na břehu řeky.

Synagoga naneštěstí sdílela osud vpodstatě všech židovských náboženských zařízení vnacisty ovládaném Polsku. Její vnitřek byl během okupace úplně zničen abudova tak zchátrala, že ji po válce zbourali.

×××

Anikdo než ty ajá se nedozví

Jak se mi podařilo přežít…

„Čekej na mě“, Konstantin Simonov, 1941