KDYBY ZE SVĚTA

ZMIZELY KOČKY

Sekai kara neko ga kietanara © 2012 Genki Kawamura

All rights reserved.

Publication rights for this Czech edition arranged through Kodansha Ltd., Tokyo.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Igor Cima, 2023

Cover © Kateřina Boudriot Bažantová, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3689-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-3690-4 (mobi)

přeložil Igor Cima

Kdyby ze světa zmizely kočky.

Jak by to změnilo svět a jak by to změnilo můj život?

A kdybych ze světa zmizel já?

Tvářil by se svět jakoby nic a plynul by nerušeně dál a dál?

Možná si říkáš, že jen přihlouple blouzním.

Ale věř mi.

Chystám se ti zde popsat, co se mi přihodilo v posledních sedmi dnech. To ti ale bylo zvláštních sedm dní.

Já totiž brzo zemřu.

Jak se to všechno stalo?

O tom ti chci napsat.

Bude to pěkně dlouhý dopis.

Ale vydrž se mnou prosím až do konce.

Tohle je první a poslední dopis, který ti kdy napíšu.

Přesně tak, je to má závěť.

PONDĚLÍ

Na scénu přichází Ďábel

Nikdy jsem si nestanovil deset věcí, které bych chtěl do smrti stihnout.

Kdysi jsem viděl film, vněmž si umírající hlavní hrdinka sepsala seznam deseti věcí, které by ještě chtěla před smrtí udělat.

Ale to je pěkný nesmysl.

Nebo možná ne přímo nesmysl, ale pochybuju, že se na jejím seznamu objevilo něco skutečně zásadního.

Ptáš se, proč si to myslím?

No, jak bych to řekl. Taky jsem si ho totiž zkusil napsat. Nerad to přiznávám, ale ijá jsem se pokusil sepsat seznam deseti úkolů před smrtí.

Všechno to začalo před týdnem.

Pracuju jako pošťák acelý den jsem roznášel zásilky, přestože mě už docela dlouho trápila chřipka. Pořád jsem měl trochu teplotu apravá strana hlavy mě vytrvale bolela. Snažil jsem se příznaky krotit volně prodejnými léky (jak víš, nesnáším doktory), ale když mi dva týdny nic nezabíralo, rozhodl jsem se přece jen kdoktorovi zajít.

Žádná chřipka to nebyla.

Nádor na mozku. Čtvrté stadium.

Tuhle diagnózu jsem si vyslechl od doktora. Prý mi zbývá nejvýš půl roku, ale dost možná nevydržím ani týden. Lékař mi předložil několik možností, od chemoterapie přes léky až po paliativní péči. Nic ztoho, co říkal, jsem ale nebyl schopný vnímat.

Když jsem byl malý, chodívali jsme během letních prázdnin do bazénu. Hrozně rád jsem skákal do studené průzračné vody. Šplouch. Glo glo. Tělo se nořilo ke dnu.

„Musíš se nejdřív rozcvičit,“ ozval se matčin hlas.

Pod vodou ale zněl huhlavě ajá nikdy nerozuměl, co mi říká. Zničehonic se mi začaly vybavovat tyhle vzpomínky na zvuk, přestože jsem si na ně dlouho ani nevzpomněl.

Dlouhá prohlídka skončila.

Jakmile doktor domluvil, upustil jsem tašku na zem ana nejistých nohách jsem vyšel zordinace ven. Nevnímal jsem jeho volání, abych se vrátil. Shlasitým křikem jsem vyběhl znemocnice ven, vrazil do kolemjdoucího, spadl na zem, překulil se aznovu postavil, žalostně jsem kolem sebe mával rukama anohama aběžel dál, až kmostu, kde mě opustily síly, spadl jsem na všechny čtyři akřičel akřičel a… až na to, že nic ztoho se nestalo.

Vpodobných chvílích se lidé chovají až neobvykle klidně.

Jako první mě napadalo, jak je nefér, že mi diagnostikovali rakovinu zrovna ve chvíli, kdy mi zbývá už jen jedno razítko, abych dostal masáž zdarma vsalónu poblíž svého bydliště, akdyž jsem si zrovna nakoupil zásobu toaletního papíru amýdla.

Nakonec ale smutek přišel.

Vždyť je mi teprve třicet let. Ano, jsem sice starší, než byl Jimi Hendrix nebo Basquiat, ale itak mám pocit, že mi toho pořád vživotě ještě zbývá mnoho. Něco, co tomuhle světu můžu nabídnout jenom já anikdo jiný. Něco takového přece být musí.

Jak jsem tak omráčeně kráčel městem anemohl přijít na to, čím můžu přispět světu jedině já, narazil jsem před nádražím na dva kluky sakustickými kytarami, kteří zplných plic zpívali:

Život jednou skončí. Anež ten poslední den nastane,

budu dělat, co mě baví, jen to, co mě baví.

Atak přijde další den.

Debilové. To nemáte ani špetku fantazie? Stakovou budete před tímhle zpropadeným nádražím zpívat až nadosmrti.

Byl jsem vzteky bez sebe anetušil jsem, co si počít, atak jsem se vydal na dlouhou apomalou cestu domů. Vydupal jsem po schodech nahoru, otevřel svoje tenké dveře apři pohledu na můj malý byt mě konečně přemohlo zoufalství. Doslova se mi zatmělo před očima aseklo to se mnou.

Netuším, jak dlouho jsem tam mohl ležet, ale po nějaké době jsem se probudil vpředsíni. Před očima jsem měl nějaký kulatý černo-šedo-bílý chuchvalec. Načež ta chlupatá koule zamňoukala. Zaostřil jsem. Kocour.

Můj milovaný kocour. Žili jsme spolu už čtyři roky.

Kocour přišel ke mně. Znovu ustaraně zamňoukal. Vypadalo to, že jsem pořád naživu. Zvedl jsem se. Stále jsem měl horečku, stejně jako bolest hlavy. Ta nemoc se mi zjevně nezdála.

„Rád tě poznávám!“

Zhloubi bytu ke mně dolehl veselý hlas.

Byl to můj hlas.

Ale to není možné. Vždyť já jsem stál na svém místě. Takže člověk, co stál na druhé straně místnosti, musel být někdo cizí, ikdyž vypadal úplně jako já.

Okamžitě se mi vybavilo německé slovo doppelgänger. Pamatuju si ho zjedné knihy, kterou jsem kdysi četl. Znamená to „ještě jeden já“ aoznačuje dvojníka, jenž se lidem zjevuje na prahu smrti. Už jsem se dočista zbláznil, nebo jen opravdu nadešel můj čas? Měl jsem pocit, že zase omdlím, ale vzchopil jsem se, sebral všechny síly arozhodl se nastalé situaci čelit.

„Ehm… avy jste kdo?“

„Kdo bys řekl?“

„Nó… smrtka?“

„Skoro!“

„Skoro?“

„Jsem Ďábel.“

„Ďábel?“

„Přesně, Ďábel!“

Atak se na scéně nonšalantně objevil Ďábel.

Viděl jsi někdy Ďábla?

Já jo.

Skutečný Ďábel neměl ani umouněný obličej ani špičatý ocas. Arozhodně ssebou netahal vidle.

Vypadal jako já. Ten dvojník vmém bytě byl ve skutečnosti Ďábel!

Rozhodl jsem se překvapivou realitu rozverného adobře naladěného Ďábla prozatím přijmout, jakkoliv byla neuvěřitelná.

Když jsem si ho trochu lépe prohlédl, viděl jsem, že má sice stejný obličej apostavu jako já, ale oblečený je úplně jinak. Já zásadně nosím jenom černou abílou. Kčerným kalhotám bílou košili apřes ni černý spínací svetr. Ano, až takhle monotónní člověk jsem. Máma se nade mnou odjakživa rozčilovala, že si kupuju pořád stejné oblečení, ale nakonec vždycky sáhnu po tom samém.

Ďábel byl oproti mně dost výstřední. Na sobě měl žlutou havajskou košili sobrázky palem aamerických aut aktomu šortky. Na temeni hlavy měl posazené sluneční brýle. Byl oblečený jako na pláž, ikdyž venku byla ještě zima.

Zatímco moje rozladění jenom rostlo, Ďábel promluvil.

„Co budeš dělat?“

„Sčím?“

„Už ti moc nezbývá. Myslím života.“

„Jo, pravda.“

„Tak co budeš dělat?“

„Co bych dělal, prozatím se pokusím vymyslet ‚deset věcí, co chci stihnout, než umřu‘.“

„Fakt? Jako vtom filmu?“

„No jo.“

„Anení to trapný?“

„Myslíte?“

„Vždyť je to takový klišé. Děláte to úplně všichni. Najednou vás napadne, že byste měli před smrtí udělat všechno, co jste si kdy přáli. Tímhle si projde aspoň jednou každej… Podruhý by to šlo asi těžko, co?“

Ďábel se rozchechtal, až se za břicho popadal.

„Mně to vtipné nepřijde.“

„Uf, uf, ještě aby. Ale je to tak. Všechno se musí zkusit. Tak pojďme na ten seznam.“

Na prázdný papír jsem nadepsal Deset věcí, které chci stihnout před smrtí.

Co to vyvádím, vždyť stejně brzy umřu. Bylo mi smutno, připadal jsem si neskutečně hloupě aběhem psaní jsem měl vhlavě zmatek. Přesto jsem nakonec na papír, jejž několikrát celý pošlapal můj kocour (jako všechny kočky na světě měl slabost pro přecházení po věcech, na nichž zrovna člověk pracuje), zatímco jsem uhýbal Ďáblovi, který mi nakukoval přes na rameno, sepsal Deset věcí, které chci stihnout před smrtí.

1. Skočit padákem zletadla.

2. Vystoupat na Mount Everest.

3. Prohnat se ve ferrari po dálnici.

4. Dát si tradiční čínskou hostinu.

5. Projet se vobřím robotovi Gundam.

6. Křičet lásku do všech světových stran.

7. Dát si rande sprinceznou Mononoke.

8. Zamilovat se do holky, se kterou se srazím na rohu ulice, když si nese kávu.

9. Vúkrytu před deštěm se náhodně setkat sdávnou spolužačkou, na kterou jsem si kdysi tajně myslel.

10. Zamilovat se…

„Co to má bejt?“

„Nevím, to jen tak.“

„Copak jsi nějakej středoškolák? Ještě se za tebe začnu stydět!“

„… Pardon.“

Je to kpolitování. Tolik jsem se natrápil anic lepšího ze mě nevypadlo. Imůj kocour nade mnou snad zlomil hůl anechtěl se ke mně ani přiblížit.

Začínal jsem propadat depresi, atak mě Ďábel poplácal po rameni aprohlásil:

„Hele, prozatím aspoň začněme utoho skákání spadákem. Vyber všechny úspory alet’sgo!!!“

Atak jsem se za dvě hodiny octl vletadle tři kilometry nad zemí.

„Jen do toho!“

Ďábel mě ponoukl veselým hlasem ajá seskočil dolů.

Ano. Tohle byl můj sen. Modrá obloha rozléhající se před očima. Impozantní mraky. Nekonečný horizont. Myslel jsem si, že pohled na Zemi zvýšky převrátí celý můj hodnotový žebříček naruby. Že zapomenu na malichernosti každodenního života akonečně pocítím veškerou radost pramenící ze života na naší planetě.

Přesně takhle to alespoň někdo popisoval. Ale já jsem to viděl teda úplně jinak. Měl jsem špatnou náladu už před seskokem. Nahoře byla hrozná zima. Bylo to vysoko. Měl jsem strach. Jak se tohle může někomu líbit? Vážně jsem po tomhle toužil? Podobné myšlenky mi nepřítomně probíhaly hlavou, zatímco jsem padal dolů. Apak se mi znovu astejně náhle jako předtím zatmělo před očima.

Když jsem přišel ksobě, ležel jsem doma vposteli.

Vzbudilo mě zase mňoukání kocoura. Zvedl jsem se ahlava mě pořád ostře bolela. Nebyl to nakonec přece jenom sen?

„Hele, přestaň vyvádět, jo?“

Aloha (tak jsem se vduchu rozhodl Ďáblovi říkat) seděl vedle mě.

„Omlouvám se.“

„Málem jsi nám umřel… no, stejně budeš za chvíli pod drnem!“

Aloha se zasmál svému vtipu.

Mlčky jsem obejmul kocoura. Byl teplý aměkký. Celý huňatý. Vždycky jsem ho objímal jen tak, ale teď jsem zněj přímo cítil život.

„Popravdě… zas tolik toho před smrtí vlastně udělat nechci.“

„Fakt?“

„Nedám dohromady asi ani deset věcí. Stejně by to nejspíš byly samé blbosti. Určitě.“

„Vtom máš teda recht.“

„Avůbec, poslyšte.“

„Co je?“

„Proč jste za mnou přišel? Co máte za lubem?“

Na to se Aloha zlověstně zasmál.

„Chceš to slyšet? Tak já ti to tedy povím.“

„Po-počkejte chvíli.“

Alohův výraz se proměnil tak rychle, až jsem leknutím ucuknul. Přepadlo mě zlé tušení. Tady končila legrace. Všechny moje instinkty na mě přímo křičely.

„Co ti je?“ zeptal se Aloha.

Dýchal jsem zhluboka, abych se uklidnil. To bude dobrý. Přece se mi nemůže nic stát, když si jen poslechnu, co mi chce říct.

„Kdepak, všechno vpořádku. Tak do toho.“

„Abych řekl pravdu… zemřeš už zítra.“

„Cože!?“

„Zítra zemřeš. Já ti to jen přišel oznámit.“

Překvapením jsem nebyl schopný vydat ani hlásku. Šok doprovázelo hluboké zoufalství, jako kdyby se ho snažilo dohnat. Opustila mě veškerá síla aroztřásla se mi kolena.

Aloha mě pozoroval avesele spustil:

„No tak, není potřeba se tady hroutit. Mám pro tebe totiž parádní nabídku!“

„… Nabídku?“

„Nebo bys snad radši jen tak umřel?“

„Ne, chci žít, dokud to jenom půjde.“

To Aloha nejspíš rád slyšel, atak hned pokračoval.

„Jeden způsob by tady byl.“

„Způsob?“

„Řekněme takový kouzlo. Dokázal bych tvůj život prodloužit.“

„Opravdu?“

„Mám jen jednu podmínku. Svět funguje podle jednoho základního pravidla, který se musí za každou cenu dodržovat.“

„Ato je?“

„Když chceš něco získat, musíš oněco přijít.“

„… Aco mám teda přesně udělat?“

„Je to hračka. Jenom spolu uzavřeme jednoduchou dohodu.“

„Dohodu?“

„Já ze světa něco vymažu. Aty na oplátku získáš jeden den života.“

Nevěřil jsem svým uším.

Sice jsem byl na prahu smrti, ale přece jsem se ještě nezbláznil. Kde vůbec Aloha bral právo něco takového dělat?

„Říkáš si, kde na to beru právo, viď?“

„Prosím? Ale ne, kdepak…“

Dokáže mi číst myšlenky? On je snad vážně Ďábel!

„Prohlídnout lidskou duši není problém. Jsem přece jen Ďábel.“

„Hmmm…“

„Hele, nezbývá ti moc času, tak co kdybys mi začal důvěřovat? Myslím to vážně!“

„Pokud to myslíte vážně, tak tedy dobrá…“

„Poslouchej, vysvětlím ti, jak takovej obchod se životem vůbec vznikl. Nevypadáš moc přesvědčeně.“

Aloha se dal do vyprávění.

„Znáš Starej zákon?“

„Jako zBible? Znám, ale nečetl jsem.“

„Aha… No, kdybys to už četl, vysvětlovalo by se to rychleji.“

„Pardon.“

„Čas se krátí! Takže, Bůh stvořil náš svět za sedm dní.“

„Otom už jsem slyšel.“

„Fajn, první den. Svět byl vtemnotě. Tak Bůh stvořil světlo avznikl den anoc. Druhý den. Bůh stvořil nebe atřetí den pak stvořil zemi. Tomu říkáme stvoření světa! Pak se zrodilo moře arostliny.“

„Impozantní.“

„Bych řekl! Čtvrtý den stvořil Slunce, Měsíc ahvězdy, atak vznikl vesmír. Pátý den přišli na řadu ryby aptáci, šestý zvířata adobytek. Anakonec stvořil ‚člověka‘ kobrazu svýmu. Atak přichází konečně na scénu lidi!“

„Nejdřív stvoření země, pak vesmíru anakonec lidí. Chápu. Aco bylo sedmý den?“

„Sedmý den odpočíval! Hele, iBůh si někdy potřebuje vorazit.“

„Proto máme neděli, že?“

„Přesně tak. Uvědomuješ si vůbec, kolik toho stihnul za jeden tejden! No, není to paráda? Bůh je vážně třída. Nic než respekt!“

Přišlo mi, že si to zaslouží něco víc než jen respekt… každopádně jsem poslouchal dál.

„Takže, první člověk, kterýho stvořil, byl muž jménem Adam. Ale pak si pomyslel, že samotnému by Ádovi bylo pěkně smutno, atak zjeho žebra vytvořil ženu jménem Eva. Ale oni se furt jenom flákali, tak jsem nakonec za Bohem přišel snápadem. Chtěl jsem je ponouknout ktomu, aby si ukousli ztoho jablka.“

„Jablka?“

„Jo. Oni totiž žili vrajský zahradě avní mohli jíst, cokoliv se jim zachtělo. Navíc nestárli abyli nesmrtelní. Měli zakázanou jenom jednu jedinou věc. Nesměli jíst jablka ze stromu poznání dobra azla.“

„Ach tak.“

„Ale jak jsem je trochu ponoukl, vrhli se na ně hned!“

„To je hrůza. Jste vážně ďábel.“

„To víš. No atak byli Áda sEvkou zráje vyhnáni, lidi začali stárnout iumírat azačaly dlouhý dějiny plný válek arabování.“

„Aza tím vším taky stojí Ďábel.“

„Ale ne, stím zas tolik pomoci nepotřebujete. No apak poslal Bůh na zem svýho syna… Ježíše. Ale ani to nedonutilo lidi se nad sebou zamyslet. Nakonec Ježíše dokonce zabili…“

„Tenhle příběh už znám dobře.“

„Lidi si pak dál dělali, co se jim zachtělo, avymýšleli jednu věc za druhou. Bez ohledu na to, jestli je fakticky potřebovali, nebo ne.“

„Máte pravdu.“

„Zase jsem to šel tehdy probrat sBohem. Navrhl jsem, jestli by nebylo lepší sestoupit na zem anechat lidi samotný rozhodovat otom, co potřebujou aco ne. Atak jsme si něco slíbili. Pokud lidi něco vymažou, tak jim za to prodloužíme život oden. Dostal jsem od něj tuhle pravomoc aod tý doby brázdím Zemi ahledám další adalší… obchodní partnery. Ty budeš už číslo sto osm!“

„Sto osm?“

„Jo! Překvapivě málo, viď? Jenom sto osm lidí na celým světě. Máš zkrátka obrovskou kliku. Můžeš si ojeden den prodloužit život jenom tím, že ze světa něco vymažeš. To se vyplatí, ne?“

Celý ten návrh byl moc nečekaný aabsurdní. Úplně jako nějaká marketingová kampaň. Prodlužování života přece nejde takhle jednoduše vyhandlovat. Za zkoušku každopádně nic nedám, ať tomu věřím, nebo ne. Tak jako tak je po mně. Nemám zrovna dvakrát na vybranou.

Znovu jsem si pro sebe Alohovu nabídku shrnul.

Když ze světa něco vymažu, získám den života navíc.

Za třicet věcí jeden měsíc. Za tři sta šedesát pět jeden rok.

„……“