Copyright © 1965 by Truman Capote

Copyright renewed © 1993 by Alan U. Schwartz

This edition published by arrangement with Random House,

an imprint and division of Penguin Random House LLC

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Miroslav Jindra – dědicové c/o Dilia, 1989

Cover © Zhivko P. Petrov, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3110-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-3111-4 (mobi)

Jacku Dunphymu a Harper Leeové

s oddanou vděčností

Poděkování

Veškerý materiál v této knize, který nepochází z mých vlastních pozorování, jsem buď převzal z oficiálních záznamů, nebo získal v rozhovorech s osobami, které měly na událostech přímou účast – často v celých sériích rozhovorů v delším časovém rozmezí. Protože tyto své „spolupracovníky“ představuji v textu, nemělo by smysl je tu uvádět. Přesto bych jim rád formálně poděkoval, neboť bez jejich trpělivé pomoci bych svůj úkol nemohl splnit. Nebudu se rovněž pokoušet o výčet oněch občanů finneyského okresu, jejichž jména se sice na následujících stránkách neobjevují, ale jejichž pohostinné přátelství může autor pouze opětovat, nikdy však nebude s to je splatit. Přece jen však musím vyjádřit svůj dík určitým lidem, kteří k mé práci přispěli způsobem vskutku mimořádným: doktoru Jamesi McCainovi, rektoru Kansaské státní univerzity; panu Loganu Sanfordovi a pracovníkům Kansaského vyšetřujícího úřadu; panu Charlesi McAteeovi, řediteli kansaských státních nápravných zařízení; panu Cliffordu R. Hopeovi mladšímu, jehož pomoc v právních záležitostech byla opravdu neocenitelná; a nakonec, vlastně však nejvíce, panu Williamu Shawnovi z týdeníku The New Yorker, který mi dodal odvahu, abych se do tohoto projektu vůbec pustil, a jehož úsudek mi při práci na něm od začátku až do konce velmi pomáhal.

T. C.

Frères humains qui après nous vivez,

N’ayez les cuers contre nous endurcis,

Car, se pitié de nous povres avez,

Dieu en aura plus tost de vous mercis.

François Villon

Ballade de pendus

Kdož, lidé bratří, přežili jste nás,

nebuďte na nás krutí v srdcích svých:

tím spíše Tvůrce milost vám dá zas,

čím hloub vás nešťastníků dojme hřích.

François Villon

Balada – epitaf

(Překlad Otokara Fischera)

1

Poslední lidé, kteří je viděli živé

Městečko Holcomb leží uprostřed vyvýšených pšeničných plání západního Kansasu, vodlehlé oblasti, okteré ostatní Kansasané říkají, že tam „lišky dávají dobrou noc“. Zdejší krajina, něco přes sto kilometrů na východ od hranice sColoradem, by svou atmosférou patřila spíše na Daleký západ než na Středozápad. Místní mluva se vyznačuje nosovým zabarvením, příznačným pro honáky zprérií, amnoho mužů tu nosí úzké hraničářské kalhoty, stetson ašpičaté boty svysokým podpatkem. Země je to plochá azdalekých výhledů tu na člověka až padá děs. Koně, stáda dobytka, bílé trsy obilních sil, zdvihajících se zhorizontu ztepile jako řecké chrámy, spatřuje poutník dlouho před tím, než knim dorazí.

IHolcomb je vidět zvelké dálky. Ne že by tu bylo mnoho kvidění– pouhý neorganizovaný shluk budov, rozdělený uprostřed hlavní železniční tratí santaféské společnosti, nahodile vzniklá obec ohraničená na jihu nahnědlým proudem řeky Arkansas, na severu dálnicí číslo padesát ana východě ana západě prérií alány pšenice. Po dešti, nebo když roztaje sníh, změní se vrstvy prachu vulicích, bezejmenných, nestíněných, nevydlážděných, vstrašlivé bláto. Na jednom konci města stojí sešlá stará štuková budova, jejíž střecha před sebe vystrkuje neonový nápis TANEC– ale už dávno se tam netančí areklama se několik let nerozsvěcí. Poblíž je jiná stavba sklamnou firmou, tentokrát vyvedenou zlatými písmeny, odprýskávajícími od špinavé výlohy– HOLCOMBSKÁ BANKA. Tu uzavřeli vtřiatřicátém roce azněkdejších kanceláří udělali byty. Vznikl tak jeden ze dvou zdejších „činžovních domů“; druhým je ošuntělý obytný dům, kterému se tu říká „učitelárna“, protože vněm bydlí většina členů učitelského sboru městské školy. Většinu holcombských domovů však představují dřevěná přízemní stavení spřední verandou.

Zchátralé poště vedle železničního depa vládne paní poštmistrová, vyzáblá ženská, která nosí kazajku znevydělané kůže, texasky akovbojské boty. Nádražní budova, sodlupujícím se sírově žlutým nátěrem, působí stejně melancholicky. Denně tu projíždí Náčelník, Vrchní pohlavár iEl Capitan, ale žádný ztěchto proslulých expresů tu nestaví. Zastávku tu nemají ani žádné osobní vlaky– občas tu pouze zarazí nějaký nákladní. Nahoře na dálnici jsou dvě benzinová čerpadla; jedno znich funguje zároveň ijako spoře zásobovaný koloniál, druhé je spojeno sobčerstvením– vHartmanově bufetu prodává jeho majitelka paní Hartmanová sendviče, kávu, nealkoholické nápoje ajedenáctistupňové pivo (jako celý Kansas je samozřejmě iHolcomb „nealkoholický“).

Ato je vlastně všechno. Nesmíme ovšem zapomenout na holcombskou školu; její budova vypadá docela dobře aprozrazuje tak důležitou okolnost, kterou celková tvář obce jinak úspěšně kamufluje– že totiž rodiče, kteří posílají děti do téhle moderní akvalitně pedagogicky vybavené „sdružené“ školy (jsou na ní zastoupeny všechny stupně od mateřinky až po vyšší střední ažáky, kterých obvykle bývá něco kolem tří set šedesáti, do ní denně přiváží zmíst ipřes pětadvacet kilometrů vzdálených celá flotila školních autobusů), jsou vprůměru lidé docela zámožní. Většinou jsou to rančeři, venkované velice pestrého původu– německého, irského, norského, mexického, japonského. Chovají dobytek aovce, pěstují pšenici, čirok, travní semena acukrovou řepu. Farmaření je vždycky riskantní podnikání, ale vzápadním Kansasu se mu věnují lidé, kteří se považují za „rozené hazardéry“, neboť se musejí neustále potýkat sneobyčejně slabými srážkami (roční průměr je tu čtyři sta šedesát milimetrů) askomplikovanými zavlažovacími problémy. Posledních sedm let se jim však sucho dobrotivě vyhýbalo. Farmáři zfinneyského okresu, do něhož Holcomb patří, na tom byli dobře– kromě zemědělské produkce jim hodně vynášela těžba zbohatých zdrojů zemního plynu, ajejich prosperita se odráží jak vnové škole, tak vkomfortním vybavení jejich domů ave vysokých, naditých, výtahy vybavených obilních sýpkách.

Až do jednoho rána vpolovině listopadu roku 1959 vědělo oexistenci Holcombu jen velmi málo Američanů– vlastně ivelmi málo Kansasanů. Stejně jako voda vřece, motoristé na dálnici ažluté vlaky řítící se po santaféských kolejích, nezastavilo se tu dosud žádné drama, představované nějakou vyloženě mimořádnou událostí. Dvě stě sedmdesát obyvatel městečka se tímto poklidem necítilo vůbec onic ošizeno. Knaprosté spokojenosti jim stačilo, že mohou pracovat, chodit na lov, dívat se na televizi, zúčastňovat se společenských akcí pořádaných školou, navštěvovat zkoušky místního pěveckého sboru aschůze Klubu pro obecné povznesení zemědělské mládeže. Avšak vprvních hodinách onoho listopadového rána, nedělního rána, pronikly do běžného šumu holcombské noci– hysterického vytí lačných kojotů, suchého šelestu vyprahlého býlí, uštvaného, vzdalujícího se nářku lokomotivních píšťal– určité cizí zvuky. Vté chvíli je ve spícím Holcombu neslyšela živá duše– ony čtyři rány zručnice, které (atím je řečeno vlastně vše) ukončily šest lidských životů. Avšak potom si je lidé změstečka, kteří si do té doby navzájem natolik důvěřovali, že se jen málokdy obtěžovali se zamykáním svých dveří, vduchu představovali znovu aznovu– ony temné výbuchy, které rozdmychaly ohně nedůvěry, vjejichž záři začali najednou mnozí staří sousedé pohlížet jeden na druhého, jako by se nikdy předtím neviděli.

Herbertu Williamu Clutterovi, majiteli farmy, které se říkalo Vříčním údolí, bylo osmačtyřicet, aprotože vsouvislosti suzavřením životní pojistky absolvoval nedávno důkladnou lékařskou prohlídku, věděl, že je zdravý jako řípa. Ačkoli pan Clutter nosil brýle bez obrouček abyl pouze střední postavy, takových sto sedmasedmdesát, byl to chlap jak se patří. Měl široká ramena, tmavé vlasy mu ještě nezačaly šedivět, sebejistá tvář shranatou čelistí si dosud podržela zdravě mladistvou barvu ajeho zuby, bělostné asilné, že by jimi mohl louskat ořechy, zatím nikdy nepotřebovaly zubaře. Vážil rovných sedmdesát– přesně tolik, jako vden, kdy promoval na Kansaské státní univerzitě, kde vystudoval zemědělské vědy. Nebyl tak bohatý jako nejbohatší člověk vHolcombu pan Taylor Jones, sousední rančer, avšak určitě to byl nejpopulárnější občan vcelém okolí, nejen vměstečku samém avGarden City, nedalekém okresním městě, kde předsedal výboru pro výstavbu právě dokončeného prvního metodistického kostela, jehož stavební náklady činily osm set tisíc dolarů. Vsoučasné době byl předsedou Kansaského sdružení zemědělských organizací ajeho jméno mělo dobrý zvuk všude mezi středozápadními zemědělskými odborníky, adokonce ivurčitých úřadovnách ve Washingtonu, kde byl vdobě Eisenhowerova prezidentství členem Federálního výboru pro zemědělské úvěry.

Pan Clutter neměl nikdy pochybnosti otom, co chce od života, ado značné míry se mu toho také dostalo. Na zbytku jednoho prstu levé ruky, který mu kdysi zmrzačil jakýsi zemědělský stroj, nosil prostý zlatý kroužek, symbol sňatku sbytostí, kterou si před čtvrtstoletím vybral za ženu– byla to sestra spolužáka ze střední školy, bázlivá, zbožná, jemná dívka, která se jmenovala Bonnie Foxová, otři roky mladší než on. Dala mu čtyři děti, tři dcery anakonec isyna. Nejstarší Eveanna byla už vdaná aměla desetiměsíčního synka; žila vseverní části státu Illinois, ale často do Holcombu jezdila. Však také čekali, že do čtrnácti dnů se zase objeví isrodinou, protože rodiče tentokrát na Den díkůvzdání plánovali velkou sešlost celého Clutterova klanu (měl své kořeny vNěmecku; první přistěhovalec toho jména– tehdy se psalo Klotter– přišel do Ameriky vroce 1880); pozvali přes padesát lidí aněkteří znich měli přijet zvelké dálky, třeba až zPalatky na Floridě. Ani druhorozená dcera Beverly už nebydlela na farmě. Studovala vkansaské části Kansas City na zdravotní škole– chtěla se stát ošetřovatelkou. Byla zasnoubena sjedním mladým studentem biologie, který byl jejímu otci velice sympatický; už byly vytištěny pozvánky na svatbu, která se měla konat vpředvánočním týdnu. Doma tedy zbýval pouze chlapec Kenyon, který vpatnácti letech už tatínka přerostl, ajeho orok starší sestra Nancy, miláček celého městečka.

Pokud šlo ojeho rodinu, působila panu Clutterovi starost pouze jediná okolnost– ženino zdraví. Byla „nervózní“, občas mívala „menší záchvaty“– takto ohleduplně se otom vyjadřovali její nejbližší. Pravda o„potížích chuděrky Bonnie“ ovšem nebyla žádným tajemstvím– všichni věděli, že se vposledních letech opakovaně léčila na psychiatrické klinice. Avšak ido tohoto terénu, na kterém stále ležel stín, pronikly zcela nedávno sluneční paprsky. Když se paní Clutterová minulou středu vrátila ze čtrnáctidenního léčení ve Wesleyho sanatoriu ve Wichitě, kam si obvykle odcházela odpočinout, přinesla svému manželovi těžko uvěřitelnou novinu. Radostně mu sdělila, že se zdroj jejích útrap, jak se nakonec lékaři shodli, neskrývá vhlavě, ale vpáteři– že má fyzickou příčinu: potíže prý vyvolávají posunuté obratle. Samozřejmě bude muset jít na operaci, ale potom– potom bude zase naprosto vpořádku, jako „zamlada“. Bylo to vůbec možné? Že by všechno to napětí, ty útěky do ústraní, polštářem dušené vzlyky za zamčenými dveřmi– za to všechno že by mohla jen trochu pochroumaná páteř? Je-li tomu tak, pak bude moci pan Clutter slavnostní tabuli na Den díkůvzdání požehnat svděčností opravdu ničím nekalenou.

Pro pana Cluttera začínalo ráno obvykle opůl sedmé. Probouzelo ho řinčení konví na mléko ašeptané klábosení chlapců, kteří je přinášeli, dvou synů jeho zaměstnance Vika Irsika. Dnes ale klimbal dál, ikdyž Vikovi synové už přišli azase odešli, protože předešlý večer, bylo to vpátek třináctého, byl pro něj trochu únavný, ikdyž částečně potěšitelný. Bonnie se skutečně chovala jako „zamlada“– jako by chtěla poskytnout ukázku onoho svého návratu knormálnosti, brzkého znovuzískání životní energie, namalovala si ústa, pohrála si trochu se svými vlasy, oblékla nové šaty adoprovodila ho do holcombské školy, kde rádi zatleskali studentské dramatizaci Toma Sawyera, vníž roli Becky Thatcherové hrála jejich Nancy. Měl velkou radost, když viděl Bonnie takhle ve společnosti, sice nervózní, ale súsměvem na rtech, bavící se slidmi kolem. Ana Nancy byli oba pyšní– hrála opravdu dobře, ani jednou se jí nestalo, že by zapomněla text, avypadala, jak jí potom během gratulací vzákulisí řekl: „Nádherně, miláčku– opravdová jižanská kráska.“ Anato se Nancy přesně jako taková zachovala– udělala ve svých krinolínových šatičkách pukrle apoprosila, jestli by si teď mohla zajet do Garden City. Prý tam ve Státním kině dávají vpůl dvanácté zvláštní „strašidelné“ představení, protože je právě pátek třináctého, avšichni její kamarádi tam jedou. Za jiných okolností by jí to pan Clutter nedovolil. Měl svoje přísné zásady, ajedna znich byla, že Nancy– asamozřejmě iKenyon– musí být ve všední den do deseti hodin doma, vsobotu do dvanácti. Příjemné zážitky toho večera ho však obměkčily, atak souhlasil. Ale Nancy se vrátila domů až těsně před druhou. Slyšel ji, když přišla, azavolal si ji ksobě, protože ikdyž nebyl zvyklý zvyšovat vtakových chvílích hlas, pokládal za nutné vysvětlit jí určité zásadní věci, jež se spíše než pozdní hodiny jejího návratu týkaly mládence, který ji přivezl domů– Bobbyho Ruppa, školního basketbalového idolu.

Pan Clutter měl Bobbyho docela rád auhocha jeho věku– bylo mu sedmnáct– oceňoval, jak je solidní adobře vychovaný. Ovšem za celá ta tři léta, co měla Nancy povoleno chodit „na rande“, nikdy žádné neměla snikým jiným než právě sním, ačkoli to byla dívka velmi oblíbená ahezká. Pan Clutter si uvědomoval, že mezi dospívající mládeží je to teď celonárodní móda, mít takzvanou „stálou“ známost anosit „snubní“ prstýnky, ale tohle se mu nelíbilo, zvláště když docela nedávno náhodou svou dceru přistihl, jak se stím Ruppovic klukem líbá. Řekl potom Nancy, že by měla to svoje „randění“ sBobbym podstatně omezit, asnažil se jí vysvětlit, že když ztoho teď pomalu vycouvá, bude to bolet méně, než kdyby stím pak později musela přestat naráz– protože, jak ji důrazně upozornil, ktakovému rozchodu stejně musí dojít. Ruppovi totiž byli římští katolíci aClutterovi metodisté, což samo osobě muselo předem vyloučit jakékoli představy otom, že by se třeba mohli někdy vzít. Nancy to vzala docela rozumně– alespoň nijak neodporovala– ateď, než si řekli dobrou noc, vymohl na ní Clutter slib, že se sBobbym postupně vůbec přestane stýkat.

Ta příhoda však přece jen bohužel způsobila, že uléhal mnohem později než normálně, což bylo kolem jedenácté. Následkem toho se vsobotu 14. listopadu 1959 probudil až hodnou chvíli po sedmé. Jeho žena spávala vždycky co nejdéle. Když se však teď holil, sprchoval aoblékal do manšestrových kalhot, kožené dobytkářské kazajky aměkkých jezdeckých bot, neměl strach, že by ji mohl probudit: nesdíleli společnou ložnici. Už několik let spal sám ve velké ložnici vpřízemí domu, jednopatrové budovy ze dřeva acihel očtrnácti místnostech. Paní Clutterová měla sice vtomhle pokoji ve skříních uloženo svoje šatstvo asvých pár kosmetických potřeb anespočetnou záplavu léků přechovávala vpřilehlé koupelně, vyložené modrými kachlíčky askleněnými cihlami, přestěhovala se však jinak do bývalé ložničky Eveanniny, která byla stejně jako pokoje Nancy aKenyona nahoře vpatře.

Dům si zvalné části navrhl sám pan Clutter aprojevil se při tom jako rozumný asolidní, ikdyž nepříliš dekorativní architekt. Stavbu pořídil vroce 1948 za čtyřicet tisíc dolarů. (Nyní dosáhla její prodejní hodnota šedesáti tisíc.) Stál na konci dlouhé, neširoké příjezdové cesty, lemované alejí čínských jilmů, obklopen bujným pěstovaným trávníkem, auobyvatel Holcombu budil patřičnou úctu; rádi na něj návštěvníky upozorňovali. Uvnitř byly na blyštivých, nalakovaných, rezonujících podlahách porůznu rozprostřeny tlusté měkké koberce červenohnědé barvy. Obývacímu pokoji vévodil obrovský modernistický gauč, pokrytý přehozem zhrubě tkané látky zdobené stříbřitým vláknem; valkovně, ve které se snídalo, upoutávala pozornost polstrovaná lavice smodrobílým potahem zumělé hmoty. Právě takovéhle vybavení se manželům Clutterovým líbilo, stejně jako většině jejich známých, jejichž domovy byly zařízeny zhruba stejně.

Kromě posluhovačky, která docházela ovšedních dnech, nezaměstnávali Clutterovi žádný domácí personál, atak se pan Clutter poté, co jeho paní onemocněla advě nejstarší dcery odešly, musel naučit vařit. Jídlo pro rodinu připravoval teď buď on, nebo Nancy– hlavně ovšem Nancy. Pan Clutter měl práci vkuchyni docela rád abyl perfektní kuchař– vcelém Kansasu by se nebyla našla hospodyně, která by pekla lepší domácí chléb než on, apo jeho proslulých kokoskách se na dobročinných slavnostech vždycky jen zaprášilo. Sám však nebyl velký jedlík, na rozdíl od ostatních farmářů dokonce ivelmi střídmě snídal. Toho rána se spokojil sjablkem asklenicí mléka; nepil ani kávu, ani čaj, atak byl zvyklý začínat den se studeným žaludkem. Byl zásadně proti všem povzbuzujícím prostředkům, idocela mírným. Nekouřil apřirozeně ani nepil. Alkoholu se vživotě nedotkl alidem, kteří mu holdovali, měl sklon se vyhýbat. Tato okolnost neomezovala jeho společenský okruh vté míře, jak by se dalo předpokládat, protože jeho jádro tvořili příslušníci první metodistické církve zGarden City, kongregace scelkovým počtem sedmnácti set duší, valnou většinou abstinentů přesně podle páně Clutterova gusta. Dával si pozor, aby svými názory nikoho neobtěžoval, amimo hranice svého království vystupoval bez jediného projevu karatelské nesnášenlivosti; ovšem vrodině amezi svými zaměstnanci na farmě Vříčním údolí svoje postoje tvrdě prosazoval. „Pijete alkohol?“ To bylo první, na co se ptal každého, kdo se uněj ucházel opráci, aikdyž se mu dostalo záporné odpovědi, musel příští zaměstnanec podepsat pracovní smlouvu, která obsahovala klauzuli, že se okamžitě ruší, pokud by se ukázalo, že pracovník „holduje alkoholu“. Jeden přítel, starý rančer ještě zpionýrských dob Lynn Russell, mu jednou vyčetl: „Na mou duši, Herbe, ty neznáš slitování. Kdybys nějakého svého člověka chytil při pití, dostane padáka, ikdyby celá jeho rodina měla pomřít hlady.“ Asi to byla jediná kritika, která se týkala pana Cluttera jako zaměstnavatele. Jinak byl znám jako muž rozvážný aštědrý, který vyplácel spravedlivou mzdu ačasto ji zvyšoval oprémie, takže lidé, co pro něj pracovali– někdy jich bylo až osmnáct–, si neměli nač stěžovat.

Když dopil tu sklenici mléka, nasadil si pan Clutter na hlavu čepici podšitou beránkem avzal si jablko ven, aby zhodnotil, jaké je dnes ráno. Schutí se zakousnout do jablka– na to bylo opravdu ideální počasí. Zvymetené oblohy se lilo bílé sluneční světlo avýchodní vítr čeřil poslední listy na čínských jilmech, aniž je znich rval dolů. Vzápadním Kansasu vynahrazuje podzim všechna příkoří, která na tamních lidech páchají ostatní roční doby: zima sdrsnými coloradskými vichry ado pasu sahajícími sněhovými závějemi, vraždícími ovce; jaro skašovitým bahnem apodivnými přízemními mlhami; aléto, kdy si ivrány vyhledávají vzácný stín ana nekonečných lánech se ježí aplanou tmavnoucí pšeničné klasy. Pak přejde září akonečně nastane jiné počasí, indiánské léto, které občas vytrvá až do Vánoc. Jak se tak pan Clutter kochal tím skvostným vzorkem roční doby, připojil se kněmu pes, zparchantělá kolie, aspolečně se pak vydali kohradě sdobytkem, která přiléhala kjedné ze tří stodol statku.

Jednu znich představovala klenutá konstrukce zvlnitého plechu, přeplněná zrním– byl to západoamerický druh čiroku. Idruhá skrývala tmavou, silně vonící haldu čirokového zrní, která reprezentovala spoustu peněz– sto tisíc dolarů. Tato částka sama převyšovala téměř čtyřicetkrát veškerý Clutterův příjem na rok 1934, kdy se oženil sBonnií Foxovou apřistěhoval se sní zjejich kansaské domovské obce Rozelu do Garden City, kde získal práci jako asistent agronoma finneyského okresu. Bylo příznačné, že mu trvalo jen osm měsíců, než povýšil– to jest než sám převzal tuto funkci. Léta, po která ji zastával, 1935 až 1939, byla nejprašnější anejmizernější, jaká tento kraj zažil od doby, kdy se tam začali usazovat bělošští osadníci, aprotože mladý Herb Clutter vlastnil chytrou hlavu, přesně se orientující vnejnovějších poznatcích moderní agronomie, měl veškeré předpoklady, aby úspěšné působil jako prostředník mezi vládou azoufajícími si farmáři. Těm přicházel optimismus toho sympatického mladíka, který si podle všeho vždycky věděl rady, ajeho poučné instrukce velmi vhod. Přesto však nedělal to, po čem odjakživa toužil: jako farmářský synek chtěl hospodařit na svém. Aby tento svůj sen uskutečnil, dal po čtyřech letech zmísta okresního agronoma výpověď ana půdě, pronajaté za vypůjčené peníze, založil zárodek nynější farmy Vříčním údolí (ten název sice opravňovaly blízké meandry řeky Arkansas, ale po nějakém údolí tu nebylo ani památky). Někteří konzervativci zfinneyského okresu sledovali jeho počínání spobaveným úsměvem– „to jsme zvědaví, co nám předvedeš“. Starousedlíci si ho předtím soblibou dobírali, když zkoušel uplatňovat, co se naučil na univerzitě. „To je všechno hezký, Herbe. Když jde opůdu někoho jinýho, je ti vždycky jasný, co by se mělo podniknout. Zasázej tohle. Zkus tamhleto. Ale kdyby to pole patřilo tobě, třeba by ses na to koukal docela jinak.“ Mýlili se. Pokusy toho holobrádka se dařily– částečně proto, že vprvních letech pracoval osmnáct hodin denně. Apřišly inezdary– dvakrát se neurodila pšenice ajednou vzimě přišel ve sněhové vánici oněkolik set ovcí. Avšak po deseti letech se Clutterovo panství skládalo zvíce než tří set dvaceti hektarů přímo vlastněné půdy adalších dvanácti set hektarů, které obhospodařoval na základě pronájmu– ato byl, jak jeho kolegové připouštěli, „docela pěkný flák země“. Pšenice, čiroková semena, kvalitní druhy travních semen– to byly plodiny, na kterých závisela prosperita farmy. Iživočišná produkce měla svůj význam– ovce apředevším dobytek. Clutterovým cejchem bylo označeno několik set kusů herefordského plemene, ikdyž řídce osídlená dobytčí ohrada nic takového nenaznačovala. Byla vyhrazena nemocným volkům, několika dojným kravám, Nancyiným kočkám aBabe, miláčkovi celé rodiny– staré obtloustlé kobyle, která byla kdykoli ochotná procházet se po okolí setřemi či čtyřmi dětmi na širokém hřbetě.

Pan Clutter teď Babe nabídl ohryzek svého jablka azavolal dobré jitro na muže, který vohradě poklízel– Alfreda Stoeckleina, jediného zaměstnance, který na farmě zároveň bydlel. Stoeckleinovi žili se třemi dětmi vdomku vzdáleném několik set kroků od hlavního stavení akromě nich byli nejbližší sousedé od Clutterových vzdáleni téměř celý kilometr. Stoecklein, člověk súzkou, protáhlou tváří adlouhými zahnědlými zuby, se zeptal: „Budete mít dneska pro mě něco důležitýho? Protože my máme maroda. Naši maličkou. Proseděli jsme uní se starou skoro celou noc. Nejradši bych ji odvezl kdoktorovi.“ Pan Clutter vyjádřil účast stouhle nesnází ařekl Stoeckleinovi, aby si vkaždém případě vzal dopoledne volno, ajestli by on sám nebo paní Clutterová mohli nějak pomoci, ať jim dá určitě vědět. Potom se vydal jižním směrem do polí, která teď měla barvu lví srsti, jak na nich od žní zlatě zářilo strniště.

Tím směrem se šlo křece. Nedaleko ní se tam rozkládal ovocný sad– broskvoně, hrušně, třešně ajabloně. Pamětníci tvrdili, že ještě před takovými padesáti lety by šikovný dřevorubec pokácel všechny stromy vzápadním Kansasu za deset minut. Ještě dnes se tam běžně vysazuje pouze jeden druh topolu (říká se mu „bavlnáč“, protože jeho jehnědy připomínají chomáčky bavlny) ačínský jilm, stromy skaktusovou odolností proti nedostatku vláhy. Avšak jak pan Clutter říkával, „kdyby napršelo opár centimetrů víc, změní se tenhle kraj na pozemský ráj“. Ten malý soubor ovocných stromů uřeky představoval jeho pokus vytlouci ze země aspoň kousíček toho zeleného ráje, jablečně provoněného, okterém déšť nedéšť snil. Jeho paní jednou prohlásila: „Manželovi záleží na těch stromech snad víc než na dětech.“ Akaždý člověk vHolcombu se dobře pamatoval na den, kdy se do Clutterových broskvoní zřítilo malé porouchané letadlo. „Herb vyváděl jako šílený. Vrtule se ještě ani nepřestala točit, auž podával na pilota žalobu.“

Prošel teď sadem apokračoval vchůzi podél řeky, která byla vtěchto místech mělká aposetá malými ostrůvky– plážovými nánosy měkkého písku uprostřed proudu, kam si kdysi onedělích, horkých dnech zasvěcených odpočinku, když ještě Bonnie byla „docela vpořádku“, rodina vozila koše sjídlem atrávila tam poklidné odpoledne vočekávání, kdy poskočí splávek na konci vlasce. Dálnice byla odtud půl třetího kilometru daleko asilničky, které kní vedly, byly hodně utajené, takže sem někdo cizí mohl těžko jen tak náhodou zabloudit. Teď se tu však zčistajasna objevila celá skupinka lidí apes Teddy se kní vyřítil svýhrůžným štěkotem. Teddy měl ovšem jednu zvláštní vlastnost. Byl to dobrý hlídač, bdělý, vždycky připravený ztropit povyk, ale jeho udatnost měla citlivé místo: jakmile zahlédl střelnou zbraň, svěsil hlavu astáhl ocas. To se právě teď stalo, protože narušitelé byli ozbrojeni. Nikdo nevěděl, proč se ten pes tak bojí pušky, protože Kenyon ho před několika lety někde našel avzal zatoulance ksobě. Ukázalo se, že tahle pětice jsou lovci bažantů zOklahomy. Kansaská bažantí sezóna je slavná listopadová událost, která vždy přiláká celé hordy sportovních střelců zokolních států, auž celý týden se teď podzimními pláněmi toulaly roty mužů vkostkovaných loveckých kloboucích, plašily hejna měděně zbarvených, zrním vypasených ptáků astřílely po nich nespočetnými dávkami broků. Bývá zvykem, že pokud je na lov nikdo přímo nepozve, vyplácejí honci majiteli půdy za to, že je nechá pronásledovat kořist přes své pozemky, určitý poplatek. Avšak když tihle honci zOklahomy panu Clutterovi nabídli, že mu uhradí příslušnou částku, pobaveně se usmál: „Já nejsem tak chudý, jak vypadám, pánové. Klidně pokračujte, apřeju bohatý úlovek,“ řekl jim. Potom se dotkl štítku čepice, otočil se azamířil kdomovu, aby se pustil do práce. Nemohl tušit, že tenhle den je jeho poslední.

Stejně jako pan Clutter, ani mladík, který snídal vbufetu jménem Malý Drahokam, nikdy nepil kávu. Měl raději limonádu. Tři aspiriny, chlazená šumivá limonáda zkořenových extraktů akrabička pallmallek– to byla jeho představa „pořádnýho dlabance“. Usrkával nápoj, kouřil jednu za druhou astudoval mapu, kterou měl před sebou rozprostřenou na pultu– reklamní mapu Mexika od firmy Phillips; těžko se však soustřeďoval, protože očekával kamaráda aten měl zpoždění. Podíval se zokna na tichou maloměstskou ulici, kterou včera uviděl prvně vživotě. Po Dickovi pořád ani stopy. Ale určitě se tu objeví. Koneckonců to, proč se tu měli sejít, byl Dickův nápad, jeho „fuška“. Aaž to zmáknou– hurá do Mexika. Mapa byla dost zbědovaná, tak ohmataná, že na omak připomínala jelenici. Vhotelu hned za rohem, ve kterém přespával, měl vpokoji stovky podobných– potrhané mapy všech států Unie, každé kanadské provincie, všech zemí Jižní Ameriky. Neboť tento mladý muž neustále plánoval daleké cesty, anemálo jich také uskutečnil: byl už na Aljašce, na Havajských ostrovech, vJaponsku, vHongkongu. Ateď, zásluhou jednoho dopisu, pozvání na tu „fušku“, se ocitl tady scelým svým majetkem: sjedním vulkánfíbrovým kufrem, kytarou advěma velikánskými krabicemi plnými knih amap apísničkového notového materiálu abásní astarých dopisů– dohromady to muselo vážit aspoň čtvrt tuny. (Ten ksicht, co Dick udělal, když ty škatule viděl! „Ty jseš ale cvok, Perry. To tyhle krámy všude vláčíš ssebou?“ APerry mu na to řekl: „Jaký krámy? Je mezi tím jedna knížka, za kterou jsem vysolil třicet háků!“) Atak tedy trčel vtéhle kansaské díře, která si říkala Olathe. Stejně je to sranda, když si člověk pomyslí, že je zase zpátky vKansasu, když je to sotva čtyři měsíce, co nejdřív Státní komisi pro podmíněné propuštění apotom sám sobě slavnostně odpřísáhl, že už na území tohohle státu vživotě nevkročí. No, moc dlouho mu to nevydrželo.

Řada místních jmen byla na té mapě zakroužkovaná. COZUMEL, ostrov při pobřeží Yucatanu, kde si– jak se dočetl vjednom časopise pro pány– „můžete klidně svléknout šaty, nasadit uvolněný úsměv, žít jako mahárádža aza padesát dolarů měsíčně mít každou ženskou, na kterou dostanete chuť!“ Ztéhož článku se naučil zpaměti ještě další lákavé prohlášení: „Cozumel je baštou proti jakémukoli sociálnímu, ekonomickému či politickému tlaku. Na tomto ostrově si žádný úřední činitel nedovolí obtěžovat soukromou osobu.“ Nebo: „Každý rok sem zpevniny přilétají hejna papoušků, aby tu nakladla vejce.“ ACAPULCO slibovalo rybolov na hlubokém moři, kasina, nadržené bohaté paničky; aSIERRA MADRE se pojila spříslibem zlata, znamenala pro něj „Poklad na Sierra Madre“, film, který okouzleně zhlédl osmkrát. (Byl to Bogartův nejlepší film, ale ten starší chlápek, co hrál prospektora, toho, co Perrymu připomínal jeho tátu, byl taky senzační. Walter Huston. Jo, aco tehdy řekl Dickovi, to byl fakt: vážně se vyzná vtom, jak se hledá zlato, jeho táta ho to naučil, byl to přece profesionální prospektor. Proč by si teda oni dva nemohli koupit párek soumarů azkusit štěstí na Sierra Madre? Ale Dick, ten vždycky praktický Dick, mu na to řekl: „Ouha, kamaráde, zaraž. Já jsem ten film viděl. Nakonec se tam všichni zblázněj. Zmalárie azkomárů aze všeho toho srabu všude kolem. Apotom, když konečně našli zlato– pamatuješ, jak přišla ta vichřice avšechno jim to odnesla?“) Perry složil tu mapu. Zaplatil limonádu azvedl se. Když seděl, vypadal, že je větší než normální chlap, jako silák, srameny, pažemi, mohutnou nahrbenou korbou vzpěrače– však taky vzpírání bylo jeho koníčkem. Avšak některé části jeho postavy neměly vzhledem kostatním odpovídající proporce. Drobné nožky, obuté včerných botkách skovovými přezkami, by se hladce vešly do tanečních střevíčků nějaké křehké dámy. Když se postavil, nebyl větší než dvanáctileté dítě, anajednou už na těch svých cupitavých zakrslých dolních končetinách, groteskně nepoměrných krozložitému tělu, které nesly, nepřipomínal hromotluckého řidiče náklaďáku, ale spíše vysloužilého žokeje, nakynutého azesvalnatělého.

Venku před bufetem se Perry utábořil na sluníčku. Bylo tři čtvrti na devět aDick už se opozdil opůl hodiny. Kdyby mu však Dick nebyl vtloukal do hlavy, jak je každá minuta příštích čtyřiadvaceti hodin důležitá, nebyl by si toho všímal. Na čase mu málokdy záleželo, protože znal spoustu způsobů, jak ho zabíjet– například koukáním do zrcadla. Dick jednou poznamenal: „Člověče, ty když někde uvidíš zrcadlo, upadneš do transu či co. Jako bys valil oči na nějakej pěknej ženskej zadek. To se ti to vážně nikdy nevomrzí?“ Ani náhodou. Vlastní tvář ho přímo okouzlovala. Zkaždého úhlu vypadala trochu jinak. Byla to proměnlivá tvář adlouhým nácvikem před zrcadlem se naučil ty proměny ovládat– jak vypadat tu výhrůžně, tu šaškovsky, tu oduševněle. Stačilo trochu naklonit hlavu anašpulit rty azprohnaného cikána se rázem stal zjemnělý romantik. Jeho matka byla čistokrevná Čerokézka apo ní podědil svou barvu– jódovou pleť, tmavé, vlhké oči, černé vlasy, které si hojně pomádoval ajichž měl tolik, že mu vystačily ina kotlety akluzké vrkoče, padající mu do čela. Dědictví po matce bylo tedy na první pohled zřejmé; to, co podědil po otci, pihovatém zrzavém Irčanovi, už mnohem méně. Jako by indiánská krev odplavila každičkou stopu keltského původu. Přesto však ho prozrazovaly růžové rty anamyšlený nos, nemluvě odarebácké živosti, arogantní irské ješitnosti, která často prolnula jeho čerokézskou maskou aprorazila naplno, když začal hrát na kytaru azpívat. Představa, že zpívá někde před obecenstvem, to byl další způsob, jímž si opojně krátil hodiny nečinnosti. Pokaždé si vduchu představoval touž scénu– nějaký noční klub vLas Vegas, což bylo jeho rodné město. Elegantní sál plný proslulých osobností, nadšeně sledujících senzační novou hvězdu, obšťastňující je za doprovodu celého lesa smyčců svou slavnou verzí písně „Přijdu za tebou“, ke které pak připojil přídavek, svou nejnovější baladu zvlastní tvůrčí dílny:

Vždycky vdubnu přímo nad hlavou

lítají nám hejna papoušků.

Volají na nás zprávu jásavou,

že knám jaro přišlo na zkoušku.

Červený, zelený,

zelený ažlutý,

zpívají nám píseň svou

pod aprílovou oblohou.

(Když Dick poprvé uslyšel tuhle píseň, poznamenal: „Papouškové přece nezpívaj. Mluvěj, to prosím. Krákoraj. Ale že by zpívali? To mi neblbni hlavu.“ Jistě. Dick bral všechno moc doslova– neměl smysl pro kumšt. Pro hudbu, pro poezii. Ale když se to vezme kolem akolem, právě ta jeho doslovnost, ten důsledně pragmatický přístup ke všem situacím, právě ten kněmu Perryho přitahoval, protože ve srovnání sním samým dělal zDicka opravdovsky ostrého, nezranitelného, „stoprocentního“ chlapa.)

Tohle lasvegaské snění bylo sice velmi příjemné, vyhledalo však vedle další jeho vize. Od svých chlapeckých let, tedy více než polovinu svého jednatřicetiletého života, si Perry dával posílat spoustu literatury („POTÁPĚNÍ VÁM PŘINESE BOHATSTVÍ! Nácvik doma ve volných chvílích. Zbohatněte snadno arychle při sportovním potápění! PROSPEKTY ZDARMA!…“), odpovídal na inzeráty („POTOPENÝ POKLAD! Padesát původních map! Skvělá nabídka…“), které vněm rozněcovaly touhu, aby uskutečnil dobrodružství, jež mu jeho představivost umožňovala prudce aznovu aznovu prožívat: sen otom, jak se snáší stále hlouběji do neznámých vod, noří se do zelenavého mořského šera, klouzavě proplouvá kolem divokých očí šupinatých strážců lodního trupu, temně se zvedajícího vpředu, španělské galéry přecpané diamanty aperlami atruhlicemi přetékajícími zlatem.

Ozvalo se zatroubení klaksonu. Konečně– Dick.

„Propánajána, Kenyone! Myslíš, že jsem hluchá?“

Kenyon to jako obvykle přeháněl. Zpřízemí se nesl vzhůru jeho ryk: „Nancy! Telefóóón!“

Nancy se hnala dolů po schodech, bosá, ještě vpyžamu. Vdomě byly dva telefony– jeden vpokoji, který jejímu otci sloužil jako kancelář, druhý vkuchyni. Zvedla sluchátko kuchyňského dvojčete. „Haló? Ano– dobré jitro, paní Katzová.“

Apaní Clarence Katzová, manželka farmáře, který měl hospodářství hned událnice, řekla: „Já tvému tatínkovi říkala, aby tě nebudil. Nancy musí být strašně utahaná, povídám– po tom báječném hereckém výkonu, co včera večer předvedla. Bylas ohromná, holčičko. Ty bílé stuhy ve vlasech! Ajak sis jako myslela, že Tom Sawyer umřel– tos opravdu měla slzy vočích! Kam se na tebe hrabou vtelevizi. Ale tvůj táta říkal, že bys už stejně měla vstávat. Ono už taky bude pomalu devět. Proč volám, milánku– naše malá, myslím Jolene, si vzala do hlavy, že upeče třešňový koláč, aprotože vím, že třešňový koláč neumí nikdo na světě líp než ty, však taky za něj vždycky dostaneš první cenu, řekla jsem si, co kdybych ji kvám dneska dopoledne dovezla apoprosila tě, abys jí předvedla, jak ho děláš?“

Za normálních okolností by Nancy ochotně Jolene naučila, jak připravit třeba slavnostní večeři skrocanem; pokládala za svou povinnost poradit mladším děvčatům, když se na ni obrátila, aby jim pomohla svařením, se šitím či spřípravou na hodinu klavíru– anebo, jak se často stávalo, když se jí prostě přišla sněčím svěřit. Když si ovšem našla čas, aby kromě toho ještě stačila „prakticky vést celou tu velkou domácnost“ astudovat svyznamenáním abýt předsedkyní třídy ainstruktorkou Klubu pro obecné povznesení zemědělské mládeže avedoucí kroužku mladých metodistů azdokonalovat se vjízdě na koni avhudbě (hrála výborně na klavír ana klarinet) avyhrávat všechny výroční soutěže (domácí pečivo, zavařeniny, ruční práce, květinová aranžmá). Pro celou obec bylo záhadou, jak to děvče, kterému ještě nebylo ani sedmnáct, může vůbec zastat takovouhle spoustu práce azachovat si přitom milou skromnost– žádné vytahování, spíš samé zářivé úsměvy. Řešili to konstatováním: „Ta holka má prostě charakter. Celá po tátovi.“ Určitě po něm zdědila svou nejsilnější vlastnost, talent, který jí umožňoval rozvíjet všechny její ostatní dispozice; veškerou svou činnost si dokázala do detailů organizovat. Všechno měla na minutu rozplánováno, vkaždém okamžiku přesně věděla, čím se teď bude zabývat ajak dlouho jí to bude trvat. Aprávě vtomhle byl dneska problém. Měla toho před sebou už takhle víc než dost. Slíbila, že pomůže jinému dítěti ze sousedství, Roxiemu Leeovi Smithovi, strubkovým sólem, které si připravoval pro školní koncert; čekaly ji tři složité pochůzky, na kterých se dohodla smatkou; asotcem měla jet do Garden City na schůzi Klubu pro obecné povznesení zemědělské mládeže. Apotom ji ještě čekala příprava oběda apo obědě chtěla pracovat na šatech pro družičky kchystané Beverlyině svatbě, které sama navrhla ašila. Když se tohle všechno sečetlo, na Joleninu koláčovou lekci už opravdu nevybýval čas. Pokud by se ovšem něco ztoho všeho nemohlo vypustit.

„Paní Katzová, buďte tak hodná apočkejte chvíli uaparátu, ano?“

Prošla celým přízemím až kotcově kanceláři. Pro běžné návštěvníky měla samostatný vchod zvenčí aod obývacího pokoje ji oddělovaly posuvné dveře. Ikdyž se oni pan Clutter občas dělil sGeraldem Van Vleetem, mladým mužem, který mu pomáhal při řízení provozu na farmě, bylo to vpodstatě jeho útočiště– pečlivě uspořádaná svatyně, obkládaná ořechovým dřevem, kde sedával jako kapitán ve své kajutě, obklopen několika barometry agrály srážek, po ruce velký triedr– navigátor kormidlující svou farmu někdy velmi záludným průlivem ročních údobí.

„Nic se neděje,“ prohlásil, když mu Nancy vylíčila svůj problém. „Vynecháš tu cestu do Garden City. Vezmu ssebou místo tebe Kenyona.“

Nancy tedy zvedla sluchátko telefonu votcově kanceláři asdělila paní Katzové, že tedy ano, ať sJolene přijede co nejdřív. Avšak když zavěsila, zamračila se. Rozhlédla se po místnosti. Otec pomáhal Kenyonovi sčítat sloupec číslic auokna seděl usvého psacího stolu pan Van Vleet; vypadal docela dobře, ale byl to takový zachmuřený drsňák, že mu za jeho zády říkala Heathcliff. „To je zvláštní,“ poznamenala. „Pořád cítím cigaretový kouř.“

„To to ztebe ještě nevyvanulo?“ ptal se Kenyon.

„To určitě, ty šašku. Nejspíš to táhne ztebe.“

To Kenyona usadilo, protože mu bylo jasné, že Nancy ví, že si sem tam dá potají šluka– což ovšem Nancy taky.

Pan Clutter tleskl rukama. „Tak to by stačilo. Tady se pracuje.“

Nancy se pak nahoře převlékla do vyšisovaných texasek azeleného svetru ana zápěstí si připjala svůj třetí nejcennější majetek, zlaté hodinky: víc pro ni znamenal jedině její nejmilejší kocour Evinrude, aještě nad ním stál Bobbyho pečetní prsten, trochu nemotorný doklad otom, že oni dva jsou „stálá známost“, který nosila (pokud ho nosila– sebemenší neshoda auž byl dole) na palci, protože ikdyž si zkoušela pomoci leukoplastí, jeho mužský rozměr nebylo možné přizpůsobit na žádný jiný její prst. Nancy byla pěkná dívka, štíhlá, chlapecky čilá, anejhezčí na ní byly její krátce ostříhané, lesklé kaštanové vlasy (každé ráno si je stokrát pročísla kartáčem avečer znovu) ajejí vymydlená pleť, dosud trochu pihovatá apřisnědlá sluncem uplynulého léta. Avšak na první pohled sympatickou ji činily její oči, posazené široko od sebe; hlásaly, že je to dívka přímočará arozvážná, ale při prvním podnětu ochotná projevit svou laskavou povahu.

„Nancy!“ volal zase Kenyon. „Chce tě Susan!“

To byla Susan Kidwellová, její důvěrná přítelkyně. Opět si vzala telefon vkuchyni.

„Tak povídej,“ pobízela ji Susan, která vždycky začínala jejich telefonní táčky touto výzvou. „Ale nejdřív mi řekni, co měl znamenat ten flirt sJerrym Rothem.“ Stejně jako Bobby byl iJerry Roth školní basketballová hvězda.

„Včera večer? Co tě nemá, vůbec jsem sním neflirtovala. To jako myslíš, že jsme se drželi za ruce? Prostě přišel během představení do zákulisí ajá byla strašně nervózní atak mě držel chvíli za ruku. Aby mi dodal kuráž.“

„Slaďoušek. Aco potom?“

„Bobby mě vzal do kina na ten horor. Atam jsem se ovšem držela za ruku sním.“

„Abála ses? Ne Bobbyho. Na tom filmu.“

„Bobby ztoho měl legraci. Pořád se jenom chechtal. Ale znáš mě– bububu, amálem spadnu ze židle.“

„Co to jíš?“

„Nic.“

„Já vím– koušeš si nehty,“ řekla Susan, ahádala správně. Nancy se strašně snažila, ale toho zlozvyku se nedokázala za žádnou cenu zbavit, akdykoli ji něco trápilo, málem si ohryzala prsty na kost. „Tak povídej– děje se něco?“

„Ale ne.“

„Nancy. C’est moi…“ Susan se učila francouzsky.

„Tak dobře– mám problémy státou. Už tři týdny sním není kvydržení. Je hrozný. Aspoň na mě. Akdyž jsem vnoci přišla domů, zase to na mě vybalil.“

Oč šlo, nebylo třeba vysvětlovat. Ty dvě to už spolu mnohokrát probíraly horem dolem avládla mezi nimi naprostá shoda názorů. Susan to jednou rekapitulovala zNancyina hlediska takto: „Ty teď Bobbyho miluješ apotřebuješ ho. Ale vhloubi duše iBobby ví, že to nemá žádnou budoucnost. Až se dostaneme do Manhattanu, otevře se před námi úplně nový svět.“ Vměstě Manhattanu byla Kansaská státní univerzita aobě dívky si plánovaly, že se tam zapíší na dějiny umění abudou bydlet spolu. „Všechno se změní, ať budeš chtít, nebo ne. Ale teď se stím nedá nic dělat, když žiješ tady vHolcombu adenně se sBobbym vídáš asedíte vjedný třídě. Ataky není důvod něco stím dělat. Protože vy dva se ksobě moc hodíte. Abudete na ty šťastný chvíle spolu moc vzpomínat– až potom půjdete každý svou cestou. Copak to takhle nemůžeš tátovi vyložit?“ Ne, to on nemůže pochopit. „Protože když mu začnu něco vysvětlovat,“ říkala Nancy přítelkyni, „podívá se na mě, jako by si myslel, že už ho nemám ráda. Nebo jako bych ho už neměla tak ráda jako dřív. Ajá najednou začnu koktat anevím jak dál. Chci být dál jeho poslušná dcera achovat se, jak si on přeje.“ Na to jí už Susan nedokázala povědět nic. Hrály vtom roli city, hluboký vztah, sjakým ona neměla žádné zkušenosti. Žila sama jen smatkou, která byla učitelka hudby na holcombské škole, ana svého otce se pamatovala jen velmi mlhavě, protože pan Kidwell už před mnoha lety, ještě vjejich rodné Kalifornii, jednoho dne odešel zdomova auž se nevrátil.

„Astejně,“ pokračovala teď Nancy, „možná se trápí kvůli něčemu jinému. Něco ho ale žere. Nevím– ale určitě má nějaké starosti.“

„Anení vtom tvoje máma?“

Žádná jiná Nancyina přítelkyně by si tuhle otázku netroufla položit. Avšak Susan měla výsadní postavení. Když se objevila vHolcombu, melancholické, jemné děvčátko, hubeňoučké achudokrevné apřecitlivělé, tehdy osmileté, orok mladší než Nancy, ujali se jí Clutterovi tak dychtivě, že se to kalifornské dítě bez tatínka brzy stalo téměř členem rodiny. Sedm let byly nerozlučnými kamarádkami; jejich povahy měly vsobě tak málo společného, že se staly jedna pro druhou nenahraditelnými. Avšak teď vzáří přešla Susan zmístní školy na větší adomněle kvalitnější zařízení vGarden City. Uholcombských žáků, kteří hodlali pokračovat ve studiích na vysoké škole, to bylo zcela běžné, ale pan Clutter, zarytý lokální patriot, považoval takové zběhnutí za urážku pospolitého ducha obce. Pro jeho děti byla holcombská škola dobrá ažaž, anepřipadalo vúvahu, že by zní mohly předčasně odejít. Děvčata ovšem nyní nemohla být stále spolu aNancy těžce snášela skutečnost, že přinejmenším přes den jsou každá jinde, ajediná osoba, před kterou si ani nemusela hrát na hrdinu, ani dávat pozor na pusu, jí velmi chyběla.

„Já nevím. Ale pokud jde omaminku, máme teď přece všichni velkou radost– slyšelas přece už tu šťastnou novinu.“ Potom Nancy dodala: „Poslyš,“ zarazila se, jako by sbírala odvahu knějaké šokující poznámce. „Proč tu teď pořád cítím kouř? Vážně– jako bych začínala bláznit či co. Vlezu do auta, vejdu do pokoje, apřipadá mi, jako by tam před chvílí někdo seděl akouřil cigaretu. Matka to není, Kenyon to taky nemůže být. Ten by se neodvážil…“

Zapálit si cigaretu by se pravděpodobně neodvážil žádný návštěvník Clutterova domu. Bylo dostatečně výmluvné, že tam nikde neležel ani jeden popelník. Susan začalo pomalu docházet, co by to mohlo znamenat, ale to přece bylo naprosto směšné. Že by sám pan Clutter mohl hledat útěchu vtabáku, tomu nemohla uvěřit. Ikdyby měl nevím jaké starosti. Než se stačila zeptat, jestli má Nancy skutečně na mysli tohle, přítelkyně se sní rozloučila: „Promiň, Susie. Musím pádit. Paní Katzová už je tady.“

Dick přijel včerném sedanu, chevroletce rok výroby devětačtyřicet. Když Perry nastupoval, podíval se na zadní sedadlo, je-li tam ještě jeho kytara. Předešlého večera hrál partě Dickových kamarádů apak na nástroj zapomněl anechal ho ve voze. Byla to stará gibsonka, vysmirkovaná anavoskovaná, až se medově leskla. Vedle ní ležel nástroj zcela jiného druhu– zbrusu nová brokovnice ráže dvanáct, smodravou hlavní, spažbou zdobenou leptaným loveckým motivem letících bažantů. Kapesní svítilna, rybářský nůž, kožené rukavice alovecká vesta, plně vyložená patronami, dotvářely atmosféru tohoto podivného zátiší.

„Ty tohle nosíš?“ zeptal se Perry aukázal na vestu.

Dick zaťukal kotníky prstů na přední sklo. „Klepy klep. Nezlobte se, pane. Jsme tu na honu azabloudili jsme. Mohli bychom si od vás zatelefonovat…?“

„Si, seňor. Yo comprendo.“

„Tutovka,“ řekl Dick. „Vsaď se, kámo– počkej, jak je roznesem po zdích.“

„Po zdech,“ opravil ho Perry. Náruživě si čítal ve slovnících aopájel se neznámými výrazy, aod chvíle, kdy se vkansaské věznici sešli vjedné cele, usilovně se snažil vylepšit svému kamarádovi gramatiku arozšířit jeho slovní zásobu. Žákovi to nebylo ani vnejmenším proti mysli, aaby svému učiteli udělal radost, složil jednou dokonce celou sbírku básniček, ačkoli to byly verše značně obscénní, Perrymu připadaly hrozně zábavné adal rukopis ve vězeňské dílně svázat ana desky zlatě vytisknout titul– Veselé říkanky.

Dick měl na sobě modré montérky snápisem BOB SANDS– OPRAVA KAROSERIÍ. Projeli olatheskou hlavní ulicí azabočili do autoopravny Boba Sandse, ve které Dick pracoval od svého propuštění zkáznice vpolovině srpna. Byl šikovný mechanik avydělával si šedesát dolarů týdně. Za práci, které se hodlal to dopoledne věnovat, si ovšem nezasluhoval žádný plat, ale pan Sands, jenž mu každou sobotu dával dílnu na starost, se nikdy nedozví, že svému zaměstnanci vlastně platil za důkladnou údržbu jeho vlastního auta. SPerryho asistencí se Dick pustil do práce. Vyměnili oleje, upravili spojku, dolili baterii, vyměnili jedno vytlučené ložisko ana zadní kola obuli nové pneumatiky– všechno to byla nezbytná opatření, protože mezi dneškem azítřkem budou na staré chevroletce požadovat mimořádný výkon.

„Protože se táta pořád motal kolem,“ odpověděl Dick Perrymu na otázku, proč na tu schůzku uMalého Drahokamu dorazil tak pozdě. „Nechtěl jsem, aby mě načapal, jak zdomu vynáším tu pušku. Člověče, to by hnedka zarevidoval, že se mu snažím něco nakecat.“

„Když už, tak ,zaevidoval‘. Acos mu teda vlastně nakonec nabulíkoval?“

„Jak jsme se domluvili. Že budeme přes noc pryč– že jedem na návštěvu ktvý ségře do Fort Scottu. Protože má usebe nějaký tvoje prachy. Patnáct set dolarů.“ Perry sice měl sestru, dokonce měl svého času dvě, ale ta, co byla dosud naživu, nebydlela na jih od Olathe– vlastně ani přesně nevěděl, kde se teď zdržuje.

„Anenasral se?“

„Proč by se měl nasírat?“

„Protože mě nemůže ani cejtit,“ odpověděl Perry, jehož hlas zněl zároveň jemně istrojeně– nemluvil hlasitě, ale každé slovo přesně artikuloval avypouštěl ho ze sebe jako nějaký pan farář kroužek cigaretového dýmu. „Atvoje máma jakbysmet. Všim jsem si toho– sjakým odporem se na mě dívali.“

Dick pokrčil rameny. „To nesouvisí stebou. Prostě neviděj mě rádi pohromadě sněkým zlochu.“ Dick byl dvakrát ženatý advakrát rozvedený, bylo mu teď osmadvacet aměl tři malé kluky. Byl podmíněně propuštěn stím, že bude povinně bydlet usvých rodičů; ti hospodařili sjeho mladším bratrem na malé farmě nedaleko Olathe. „Skaždým, kdo nosí znamení bratrstva,“ dodal asáhl si na malou modrou tečku, kterou měl vytetovanou pod levým okem– sloužila jako odznak, viditelné heslo, podle něhož by ho někteří bývalí vězňové snadno identifikovali.

„Já to chápu,“ řekl Perry. „Vůbec se jim nedivím. Jsou to fajn lidi. Tvoje maminka je fakticky moc hodná ženská.“

Dick přikývl. Ion si myslel totéž.

Vpoledne odložili nářadí, akdyž Dick nastartoval motor achvíli poslouchal, jak si pravidelně přede, spokojeně konstatoval, že odvedli dobrou práci.

INancy ajejí chráněnka Jolene Katzová byly spokojeny stím, co během toho dopoledne vyrobily. Jolene, hubená třináctiletá dívenka, se přímo nadýmala pýchou. Nemohla se vynadívat na ten skvělý výtvor, vněmž se dosud pod křehkou mřížkovanou krustičkou dusily vtroubě rozpálené třešně, anakonec ji to přemohlo abouřlivě Nancy objala. „Poslyš, řekni mi– tohle že jsem upekla já sama?“ ptala se. Nancy se zasmála, přitiskla ji ksobě aujistila ji, že už to tak bude– že ona jí jen trošičku pomohla.

Jolene naléhala, že ten koláč musejí ihned ochutnat– že by měl napřed vychladnout? Nepřipadá vúvahu. „Prosím, prosím– vezmem si každá kousek. Avy dostanete taky,“ obrátila se na paní Clutterovou, která před chvílí přišla do kuchyně. Paní Clutterová se usmála– alespoň se oto pokusila; bolela ji hlava. Že děkuje, ale nemá teď chuť. ANancy už neměla čas– čekal na ni Roxie Lee Smith se svým trumpetovým sólem, apotom měla to zařizování pro maminku. Zaprvé bylo třeba něco vyjednat vsouvislosti svečírkem pro nevěstu, který chystalo pár děvčat zGarden City pro Beverly, apotom cosi zajistit pro slavnostní tabuli na Den díkůvzdání.

„Jen běž, miláčku, já tady budu dělat Jolene společnost, než pro ni maminka přijede,“ vybízela ji paní Clutterová, apotom se snepřekonatelnou plachostí obrátila kdívence adodala: „Pokud ovšem Jolene nevadí, že bude muset dělat společnost mně.“ Jako mladá dívka jednou vyhrála řečnickou soutěž, ale dospělost ponechala podle všeho jejímu hlasu jedinou polohu– pokorně omluvnou; celou její osobnost zredukovala do několika gest, znejistělých strachem, aby někoho neurazila, aby se snad někoho nějak nedotkla. „Doufám, že ti to nevadí,“ pokračovala, když její dcera odešla. „Nemyslíš si, že je to od Nancy nezdvořilé?“

„Kdepak, co vás to napadá. Mám ji hrozně ráda. Ovšem tu musí mít rád každý. Je to skvělá holka. Víte, co říká paní Stringerová?“ zeptala se Jolene. Paní Stringerová byla její učitelka domácího hospodaření. „Jednou nám při hodině povídá: ,Nancy Clutterová, ta má stále naspěch. Ale přitom má vždycky čas. Takhle se dá svým způsobem definovat dáma.‘“

„Jistě,“ řekla na to paní Clutterová. „Všechny moje děti dovedou vzít za práci. Vůbec mě nepotřebují.“

Jolene ještě nikdy nebyla sNancyinou „divnou“ maminkou osamotě, ale přes všechny řeči, které se kní donesly, se teď vjejí společnosti cítila docela dobře, protože ikdyž byla paní Clutterová vnitřně neklidná, působila na ostatní uklidňujícím dojmem, jako obecně všichni bezbranní lidé, kteří pro ty druhé nepředstavují žádnou hrozbu. IvJolene, velmi dětském dítěti, vzbuzovala srdcovitá, misionářská tvář paní Clutterové, její bezmocná domácká éteričnost, ochranitelský soucit. Ale když si člověk pomyslí, že to je Nancyina matka! Možná tetička, prosím– stará panna, která je tu na návštěvě, trochu podivínská, ale docela milá.

„Vážně, vůbec mě nepotřebují,“ opakovala analila si šálek kávy. Ačkoli všichni ostatní členové rodiny respektovali bojkot tohoto nápoje, jak ho prosazoval její manžel, ona sama byla zvyklá vypít si ráno dva šálky, přičemž dost často potom celý den nevzala do úst. Vážila pouhých čtyřiačtyřicet kilogramů aprsteny– snubní aještě jeden sdiamantem tak skromným, že to až hraničilo smnišskou pokorou– jí na vyhublých prstech volně klinkaly.

Jolene si ukrojila kousek koláče. „Páni!“ vydechla, když ho zhltla. „Tohle snad budu péct každý den.“

„No, máš doma celou kupu bratříčků, akluci se obvykle mohou po koláčích utlouct. Pan Clutter aKenyon– ti jich taky nikdy nemají dost. Slečna kuchařka už ale oně moc nestojí– ohrnuje nad nimi nos. Stebou to určitě dopadne stejně. Ale ne– co to plácám?“ Paní Clutterová, která nosila brýle bez obrouček, je teď odložila apřitiskla si prsty na oči. „Promiň, děvenko. Kdepak ty– proč bys kdy měla mít něčeho až po krk. Ty jistě budeš celý život šťastná.“

Jolene mlčela. Panika, která zazněla vhlase paní Clutterové, způsobila, že se její pocity změnily. Byla ztoho celá popletená amoc si začala přát, aby tu už byla její maminka, která slíbila, že si ji vjedenáct vyzvedne.

Za chvilku se paní Clutterová zeptala, už mnohem klidněji: „Máš ráda miniatury? Takové ty malé věcičky?“ Apozvala Jolene do jídelny, aby si prohlédla poličky etažérky, na nichž byla pečlivě vystavena spousta liliputánských titěrností– nůžtiček, náprstků, skleněných květinových košíčků, droboučkých figurek, vidliček anožíčků. „Něco ztoho mám už od svých dětských let. Tatínek smaminkou– my všichni jsme obvykle trávili část roku vKalifornii. Umoře. Atam byl obchod, kde tyhle roztomilé věcičky prodávali. Třeba tyhle hrnečky.“ Na dlani se jí třásl malinký tácek, na kterém byly rozloženy čajové šálky zdomečku pro panenku. „Ty mi jednou dal tatínek. Měla jsem krásné dětství.“

Byla jedinou dcerou dobře prosperujícího pěstitele pšenice pana Foxe, zbožňovanou sestřičkou tří starších bratrů, kterou sice nikdo vyloženě nekazil, ale která si žila jako vbavlnce avyrůstala vpředstavě, že život je nepřetržitá řada příjemností– podzim vKansasu, léto vKalifornii, spousty roztomilých šálečků ajiných dárečků. Vosmnácti letech ji nadchl životopis Florence Nightingaleové azapsala se do ošetřovatelského kurzu při nemocnici svaté Růženy vkansaském Great Bendu. Pro povolání nemocniční sestry se vůbec nehodila apo dvou letech si to přiznala: ztoho, co tam zažívala– ze všech těch odporných výjevů apachů– se jí dělalo špatně. Do dnešního dne však litovala, že si ten kurz nedodělala anezískala diplom– „jenom abych měla pocit, že se mi aspoň jednou podařilo dotáhnout něco do konce,“ jak se svěřila jedné přítelkyni. Místo toho se seznámila sHerbem, spolužákem svého nejstaršího bratra Glenna; protože obě rodiny bydlely necelých čtyřicet kilometrů od sebe, znala ho vlastně od vidění už dávno, avšak Clutterovi, prostá farmářská rodina, neudržovali se zámožnými, kultivovanými Foxovými bližší společenské styky. Herb byl ovšem hezký mladík, byl zbožný, měl silnou vůli achtěl ji– atak se do něj zamilovala.

„Pan Clutter hodně cestuje,“ vykládala teď malé Jolene. „Pořád někam jezdí. Do Washingtonu, do Chicaga, do Oklahomy, do Kansas City– někdy člověku připadá, že snad není nikdy doma. Ale ať už jede kamkoli, nikdy nezapomene, jak si na tyhle drobnůstky potrpím.“ Rozevřela malý papírový vějíř. „Tohle mi přivezl ze San Franciska. Stálo to jen pár centů. Ale že je hezoučký?“

Vdruhém roce manželství se jim narodila Eveanna aotři léta později Beverly. Po každém porodu zažívala mladá matka nevysvětlitelnou sklíčenost– zmocňovaly se jí záchvaty žalu, ve kterých bloumala jako zmámená zpokoje do pokoje, lomíc chvílemi rukama. Než přišla na svět Nancy, uplynuly další tři roky, ato byly právě ty roky, kdy Clutterovi pořádali nedělní pikniky avlétě jezdili na výlety do Colorada akdy ona sama vpravém smyslu slova řídila domácnost abyla jejím šťastným středem. Avšak ty poporodní deprese se opakovaly jak sNancy, tak sKenyonem azoufalství, které ji zavalilo po narození syna, ji už nikdy zcela neopustilo; viselo nad ní jako mrak, ze kterého mohlo, ale také nemuselo zapršet. Zažívala i„dobré dny“– občas se zřetězily vtýdny, či dokonce měsíce; ale ani vtěch nejšťastnějších chvílích, ve dnech, kdy byla jinak zase „sama sebou“, tou starou srdečnou Bonnií, kterou měli přátelé tak rádi, nedokázala vsobě nashromáždit dostatečné množství společenské vitality, kterou by byla stále narůstající mnohostranná činnost jejího manžela vyžadovala. Byl to angažovaný člověk, „rozený vůdce“, kdežto ona byla jeho pravý opak abrzy se přestala pokoušet něco na tom změnit. Atak se po stezkách, lemovaných vzájemnou ohleduplností abezvýhradnou věrností, vydali každý svou cestou– jeho byla veřejná, vítězný pochod přinášející mu osobní uspokojení, její naopak zcela soukromá, která ji nakonec přivedla do nemocničních chodeb. Neztrácela však naději. Posilovala ji víra vBoha ajeho milosrdenství, jíž se občas dostalo podpory ize světských zdrojů– tu četla článek onějakém zázračném léku, jindy se doslechla onovém způsobu léčby, anebo se rozhodla věřit, jako právě teď, že za všechno může „uskřinutý nerv“.

„Takové malé věcičky člověku patří nejvíc,“ poznamenala, když vějíř zase složila. „Nikdy se snimi nemusí loučit. Může je nosit třeba vkrabici od bot.“

„Nosit je kam?“

„Prostě všude ssebou. Občas je třeba opustit domov na hodně dlouhou dobu.“

Před několika lety odjela paní Clutterová na čtrnáctidenní léčení do Wichity anakonec tam uvízla na celé dva měsíce. Na radu jednoho doktora, který se domníval, že by jí nové zážitky mohly pomoci získat ztracený „pocit společenské zařazenosti aužitečnosti“, si tam našla byt apotom ipráci– vkartotéce Ywky. Její manžel měl pro tohle dobrodružství plné pochopení apodporoval ho, ale ona vněm našla takové zalíbení, že jí to připadlo až hříšné, apocit provinění, který si vsobě následkem toho vypěstovala, převážil nakonec nad terapeutickou hodnotou onoho experimentu.

„Nebo se dokonce člověk ani nemusí domů vrátit. Aono je moc důležité, aby měl usebe něco, co mu patří. Co je opravdu jen jeho.“

Zařinčel zvonek. Byla to Jolenina matka.

Paní Clutterová řekla: „Sbohem, holčičko.“ Avtiskla Jolene do ruky ten papírový vějířek. „Stál jen pár centů. Ale je pěkný.“

Potom zůstala paní Clutterová vdomě sama. Kenyon apan Clutter odjeli do Garden City; Gerald Van Vleet pro ten den skončil; aposluhovačka paní Helmová, která pro ni byla pravým požehnáním, protože se jí mohla sčímkoli svěřit, vsobotu nechodila. Nejspíš by si zase měla jít lehnout– opouštěla lůžko tak vzácně, že chudák paní Helmová musela vždycky bojovat opříležitost, aby na něm mohla dvakrát týdně vyměnit povlečení.

Vprvním patře byly čtyři ložnice apaní Clutterová měla svou úplně na konci prostorné chodby, která byla prázdná až na dětskou postýlku; koupili ji, aby měl kde přespávat vnouček, když sním dcera přijela na návštěvu. Paní Clutterová předpokládala, že až se sem přinese pár lůžek azchodby se udělá noclehárna, mohlo by se na Den díkůvzdání vdomě ubytovat asi dvacet hostů. Ostatní se budou muset spokojit sbydlením po motelech ausousedů. VClutterově příbuzenstvu bylo zvykem pořádat každý rok upříležitosti Dne díkůvzdání uněkoho znich velkou sešlost, atentokrát byla řada na Herbovi, aby působil jako hostitel, takže bylo třeba tu akci zajistit, ovšem protože to přišlo zrovna do příprav Beverlyiny svatby, děsila se paní Clutterová, že ty dvě události určitě nepřežije. Obě ji stavěly před nutnost činit rozhodnutí– ato byla věc, kterou nikdy neměla ráda azníž se už dávno naučila mít hrůzu. Když byl totiž její manžel někde pryč, na jedné ztěch svých věčných cest, ustavičně se od ní očekávalo, že vjeho nepřítomnosti bude ona sama pohotově rozhodovat ozáležitostech hospodářství, ato pro ni představovalo nesnesitelná muka. Co kdyby udělala nějakou chybu? Kdyby se to pak Herbovi nezdálo? To se raději zamkla vložnici apředstírala, že nic neslyší, nebo– to se někdy taky stávalo– jenom stále opakovala: „To já nemůžu. Já nevím. Prosím vás.“

Pokoj, ze kterého tak zřídka vycházela, nevypadal vůbec útulně. Kdyby tam bylo ustláno, mohl by se návštěvník domnívat, že je trvale neobývaný. Dubová postel, ořechová komoda se zrcadlem, noční stolek– auž nic, jen pár lamp, jediné okno se záclonami aobraz Ježíše kráčejícího nad vodami. Jako by tím, že uchovávala tenhle pokoj vtakovém neosobním stavu, že sem nepřestěhovala žádné svoje čistě osobní potřeby, ale nechávala je pohromadě smanželovými, chtěla zmenšit svou pohoršlivou vinu, že sním nesdílí společnou ložnici. Jediná používaná zásuvka komody obsahovala láhev francovky, krabici spapírovými kapesníky, elektrický polštářek, několik bílých nočních košil abílé bavlněné ponožky. Do postele si vždycky brala bílé bavlněné ponožky, protože jí stále byla zima. Aztéhož důvodu tu nikdy neotvírala okno. Loni vlétě, za jedné parné srpnové neděle, když tady byla zalezlá, došlo knemilé příhodě. Měli toho dne hosty, pár přátel, které pozvali na farmu, aby si natrhali moruše, amezi nimi byla iWilma Kidwellová, Susanina matka. Jako většina lidí, kteří chodili ke Clutterovým častěji na návštěvu, přijímala paní Kidwellová nepřítomnost hostitelky bez podivení, apředpokládala, že je jako obvykle buď „indisponovaná“, nebo že zase „odjela do Wichity“. Ovšem když nadešel čas vydat se do sadu, paní Kidwellová se omluvila. Vyrostla ve městě, snadno se unavila apřála si zůstat raději pod střechou. Čekala tam tedy na návrat česáčů moruší apo drahné chvíli najednou zaslechla zoufalý, srdceryvný pláč. „Bonnie?“ zavolala avyběhla do prvního patra aspěchala chodbou kBonniině pokoji. Když otevřela dveře, zasáhlo ji vedro, které vmístnosti panovalo, jako by ji najednou čísi ruka zacpala ústa. Běžela otevřít okno. „Ne!“ vykřikla Bonnie. „Mně není horko. Je mi zima! Mrznu tady. Panebože. Panebože!“ Rozhodila ruce. „Bože můj, prosím tě, nedopusť, aby mě někdo viděl vtomhle stavu!“ Paní Kidwellová se posadila kní na postel. Chtěla vzít Bonnie do náruče ata jí nakonec dovolila, aby ji konejšivě objala. „Wilmo,“ vyhrklo zní, „já jsem vás poslouchala. Vás všechny. Jak se smějete. Bavíte se. Ajá ovšechno tohle přicházím. Osvoje nejlepší léta, děti– všechno. Než se naděju, iKenyon dospěje– bude zněj chlap. Ajak si mě potom bude celý život pamatovat? Jako nějaké strašidlo, Wilmo.“

Atak teď, vposlední den svého života, pověsila paní Clutterová domácí kalikové šaty, které měla předtím na sobě, do skříně, navlékla si jednu ztěch svých dlouhých nočních košil anatáhla čisté bílé ponožky. Než ulehla, sundala si svoje obyčejné brýle anasadila místo nich brýle na čtení. Odebírala sice několik časopisů (Naši domácnost, McCall’s, Reader’sDigest aPospolitost: Měsíčník pro metodistickou rodinu), ale na nočním stoku neležel žádný znich– pouze bible. Byla vní zastrčena záložka, tuhý proužek moaré hedvábí, na němž bylo vyšito toto varování: „Měj se na pozoru, buď bdělý amodli se– neboť neznáš dne ani hodiny.“

Ti dva mladí muži neměli mnoho společného, ale neuvědomovali si to, protože se vněkolika povrchních rysech shodovali. Oba například velice háklivě dbali ohygienu anesnášeli špínu za nehty. Po tom zaolejovaném montérském dopoledni jim očista vumývárně autodílny trvala téměř hodinu. Když se Dick svlékl do spodků, vypadal trochu jinak, než když byl oblečený. To lidem připadal jako vycmrdlý mladíček střední postavy, se špinavě blonďatými vlasy, beze svalů amožná spropadlou hrudí; když na sobě nic neměl, ukázalo se, že to byl zcela mylný dojem– jevil se naopak jako atlet, někdo jako boxer velterové hmotnostní kategorie. Na pravé ruce měl vytetovanou hlavu kočky, modře se šklebící, na jednom rameni mu kvetla modravá růže. Další tetované obrazce vlastního nákresu iprovedení mu zdobily paže atrup– dračí hlava slidskou lebkou mezi rozevřenými čelistmi; prsaté nahotinky; rarach mávající vidlemi; slovo MÍR posazené na kříži, zněhož na všechny strany vyzařovalo ve formě hrubých čar svaté světlo; adva sentimentální výtvory– kytice věnovaná MÁMĚ– TÁTOVI asrdce, zvěčňující vztah DICKA aCAROL, děvčete, které si vzal, když mu bylo devatenáct, aošest let později opustil, aby našel „to pravé“ ujiné mladé dámy, matky svého nejmladšího syna. („Mám tři chlapce, okteré se určitě budu starat,“ napsal vžádosti opodmíněné propuštění. „Moje první žena se znovu provdala. Taky jsem se oženil, ale se svou druhou ženou nechci mít nic společného.“)

„Končíme, krasavče. Už dej tomu hřebenu pokoj,“ řekl Dick, již oblečený apřipravený kodchodu. Pracovní oblek vyměnil za šedozelené kalhoty abarevně ladící košili ana nohou měl, jako Perry, polovysoké černé boty. Perry vobchodech marně pátral po padnoucích kalhotách, do nichž by mohl ukrýt znetvořenou spodní část těla, aměl teď na sobě modré džínsy, dole zahrnuté, akoženou bundu. Vymydlení, učesaní, upravení jako dva frajeři, kteří jdou spolu na dvojité rande, kráčeli kvozu.

Vzdálenost mezi Olathe, vlastně předměstím Kansas City, aHolcombem, který by zase mohl být pokládán za předměstí Garden City, činí přibližně šest set padesát kilometrů.

„Nevíš, kdo to je?“

„Ne.“

*