© 2020 Mondadori Libri S.p.A.

Published by Mondadori Libri for the imprint Sperling & Kupfer

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Sára Rodová, 2023

Cover ©, Małgorzata Flis, 2023

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2023

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-3850-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-3851-9 (mobi)

„Tomu Nejvyššímu vědomí,

které vše obklopuje,

které nemá začátek ani konec,

kde čas je Jeho myšlenkou

a prostor Jeho dechem,

se já oddávám a vzdávám mu hold.“

Tatandží

Úvod

„Všechno se vždy děje ve správnou chvíli a na správném místě. Všechno se děje, když jsi připravený to přijmout.“

Ta správná chvíle nadešla, nebo spíš stále trvá. Chci vyprávět o několika zkušenostech, jež jsem před časem získal v Indii. Jde o zážitky, které se dotkly těch nejniternějších hlubin mojí duše. O události, které byly mojí existenci ku prospěchu. Je zvláštní, co všechno se mi tam přihodilo. Píšu o tom, skoro jako by to byla ta nejdůležitější věc v mém životě. Jako by to byla jediná dobrá věc, která mě kdy potkala. A taky že je. Nyní je načase tyto zkušenosti šířit a sdílet, jak si to přeje můj učitel, a to takovým způsobem, aby se z nich každý, kdo chce, mohl poučit a zlepšit se. Po dlouhé úvaze jsem se proto rozhodl, že zde ve formě dialogů shromáždím krátká, ale intenzivní setkání s „výjimečnými lidmi“, jež jsem měl to potěšení zažít. Byly to zdánlivě prosté lidské bytosti skromné povahy, ale jejich moudrost byla nesmírně hluboká.

Za to, co jsem se naučil, vděčím ponejvíc mnichovi, kterému se říkalo jednoduše Tatandží.

Místní ho znají jako „mnicha, který miluje kočky“. Slovo „Tatandží“ pochází ze starodávného indoevropského jazyka sanskrt. Jde o zkráceninu nebo možná přezdívku, jejíž význam je přibližně „ten, který se rozpíná skrze nepopsatelné“. Budu o Tatandžím vyprávět v minulém čase, ale ve skutečnosti je stále naživu a pokračuje ve své nezištné službě světu. Třebaže mu je kolem osmdesátky, působí mladistvým dojmem. Vím jistě, že většinu života prožil v izolované mnišské komunitě na himálajských svazích.

Vzpomínám si, co mi řekl během jednoho z našich prvních setkání: bylo pro něj rozhodující předávat část svého učení světu. A právě proto se jednoho dne před mnoha lety rozhodl odejít z vesnice do města. Důvod? Nesouhlasil s tím, aby se tyto vědomosti, tak užitečné pro vývoj lidského pokolení, držely v tajnosti.

„Žijeme v době velkých změn vědomí, které působí jak na společenské, tak na duchovní úrovni. Lidské bytosti jsou připravené se proměnit,“ řekl mi v den, kdy jsem ho poznal.

Komunita, v níž žil, má dlouhou historii a odjakživa se skrývala před vším a přede všemi. „Skrývala se před tím, co je vidět,“ abych použil jeho slova.

Vesnice byla po celá tisíciletí schovaná v nepřístupné zóně v severní Indii. Její název je však známý, místními legendami se předává z generace na generaci: vesnice bezčasých mnichů. Izolovaná komunita ušlechtilých bytostí, které nepozorovaně zvyšují vibrace celé světové populace. Mniši, kteří složili slib, že s nikým nenavážou kontakt, a kteří svými meditacemi a vibracemi působí na subtilní podstatu lidského druhu i všech ostatních.

V této knize jsem se snažil co nejvěrněji zaznamenat rozhovory proběhlé mezi mnou a různými mudrci, s nimiž jsem se setkal a kteří se se mnou podělili o část svých vědomostí.

Nejde o dobrodružný nebo akční příběh, ale především o dialogy. A mezi řádky se skrývají ta nejhlubší odhalení. Některé pasáže se občas můžou zdát obtížně srozumitelné a pochopí je jen ti, kdo jsou připraveni jim porozumět. Jiná vyprávění jsou zase „v srdci prostá“, protože „v srdci se skrývá spása“, jak říkal Tatandží. „Pravda vždy dlí u nohou prostoty, zahalená prachem nevědomosti,“ připomínal mi často.

Vzpomínám si, jak během jednoho z našich prvních setkání zdůraznil, že „k předání hlubokého vědění a povznesení našeho ducha stačí jen pár moudrých slov“. Ale – dodávám já – jen v případě, že je pronese mistr, který je „přítomný sám sobě“, a že jim porozumí žák, jenž je schopný uvést je v praxi. Kdyby tomu tak nebylo, zůstala by ta slova jen pouhou intelektuální znalostí.

Tatandží mi často připomínal, že některé věty dokážou zlepšit lidský osud, jelikož „nektar vědění se skrývá v základních věcech. Zbytek je jako písek ve větru čili není k ničemu. To, co je skutečně důležité, lze předat prostřednictvím několika málo konceptů“.

Asi se budete ptát, proč jsem se vydal do Indie. Důvod je prostý a stojí za ním souběh okolností, které mě postrčily k odjezdu: uzavření společnosti, kde jsem několik let pracoval, a současně i rozpad milostného vztahu.

Nicméně nehledě na tyto události se ve mně skrývala hlubší touha: naučit se jógu a meditaci od indických učitelů. Jisté zvláštní okolnosti, o kterých budu vyprávět, mě přivedly k tomu, abych se vydal na tuhle cestu a po krátkou dobu trávil každý den ve společnosti Tatandžího. A kromě toho mi osud, pokud mu takhle chceme říkat, přichystal velký dar – jaký, to vyjde najevo na následujících stránkách. Vzhledem k důležitosti a hodnotě obsahu těch hovorů s výjimečnými lidmi jsem si během své cesty dával záležet, abych je hned večer pečlivě přepsal. Jinak by mohlo uběhnout příliš mnoho času a v mé paměti by vznikly mezery.

I dnes, třebaže už uplynulo několik let, uchovávám v mysli početné konverzace s Tatandžím. Slova vyrytá do mé duše jako nesmazatelná tetování, jejichž význam si zaslouží být chráněn jako posvátné pergameny v obřadních místnostech: s respektem a úctou.

Musím poděkovat všem těmto obrovským, pokorným a neobyčejným duším, kterým vděčím za své znovuzrození. Díky nim se můj osud změnil. A to k lepšímu.

Co předcházelo

Na tuhle cestu jsem se vydal, abych nechal za zády, co mě tížilo u srdce, a nejen to. Den před odjezdem jsem se cítil trochu zasmušile. Samozřejmě jsem se těšil, ale taky jsem byl smutný, jednak protože jsem přišel o práci, jednak kvůli rozchodu s partnerkou.

Několikrát jsem zkontroloval čas odletu na letence, zavazadlo i jeho obsah. Hodlal jsem v Indii zůstat aspoň deset dní. V předešlých týdnech jsem si pořád opakoval, že bude všechno v pořádku, že všechno dobře dopadne. Chtěl jsem tomu věřit, a tak trochu jsem to i cítil. Koneckonců jsem jel naslepo, nevěděl jsem, jestli najdu to, co hledám. Nicméně jsem si byl jistý, že mě během mého pobytu v Indii ochrání něco velkého. Když jsem byl malý, matka mi vyprávěla, že mám nad sebou anděly, kteří mě v obtížných chvílích podporují. Moje důvěra v její slova mě vždycky inspirovala a nutila jít vpřed.

Žijeme ve společnosti, v níž pomalu ztrácíme svou podobu, a místo toho přivádíme k životu digitální lidské bytosti. Význam paměti se vytrácí. Žijeme se skloněnou hlavou a s pohledem upřeným na smartphone, který nám stejně jako Aladinova lampa může splnit jakékoli přání. Nechtěl jsem se ztratit v davu, nýbrž pochopit smysl svojí existence. Najít v sobě ten zářivý plamínek, který v tu chvíli hořel slabě.

Cestu do Váránasí jsem plánoval dlouho, šetřil jsem peníze, rozhodoval, jak dlouho tam zůstanu, kam půjdu a s kým bych se rád setkal. Takové jsem měl aspoň úmysly. Chtěl jsem se naučit klasickou jógu bez příkras, bez západních přídavků, přímo od dobrého místního mistra. Uvědomoval jsem si, že v Indii se možná můj pohled na život – nebo lépe řečeno způsob, jak mu čelím – začne díky znalostem, které tam získám, ubírat jiným směrem. V hloubi duše jsem doufal, že najdu odpovědi na spoustu existenciálních otázek, jež jsem nedokázal vyřešit. Zkrátka jsem si přál potkat jednoho z těch lidí, které lze nazvat „mudrci“, aby mi pomohl lépe a hlouběji poznat sám sebe.

Tato motivace se zrodila o mnoho let dříve, díky jednomu dávnému kamarádovi horolezci. Byl to milovník vysokohorských výstupů a himálajských vrcholků. Při jedné expedici se mu do ruky dostala jedna adresa. Během osamělé cesty do poměrně těžko schůdné oblasti potkal toulavého mnicha a zůstal s ním několik dní, protože povětrnostní podmínky mu nedovolovaly pokračovat po stanovené trase. A tak strávil nějaký čas v jeho malém příbytku mezi skalami.

Přesné instrukce, jak se do toho ášramu dostat, mi předal teprve před měsícem. „Vezmi si tuhle adresu,“ řekl mi, „jsem si jistý, že ti bude užitečná.“ Byl přesvědčený, že ty instrukce měly doputovat ke mně. „Copak jsi odjakživa nechtěl do Indie? To je adresa jednoho ášramu ve Váránasí.“

„A co tam budu dělat?“ opáčil jsem.

„Ášram,“ zopakoval. „Výjimečné místo, kde možná najdeš lidi, kteří ti dají to, co už dlouho hledáš.“

„Vím, co je to ášram,“ zvolal jsem a došel k závěru, že kdyby se naskytla příležitost, určitě bych si ji nenechal ujít. Ten svět mi byl vždycky vlastní a velice jsem ho toužil poznat.

A příležitost se skutečně naskytla. A jaká! Okolnosti mého odjezdu a pobytu v Indii do sebe dokonale zapadaly, skoro jako by je někdo naplánoval. Žádná překážka. Každá událost mě vedla k tomu, abych se na tu cestu bez obtíží vydal. Navštívím ášram, místo meditace, kde člověk hledá sám sebe s pomocí mistrů nebo učitelů; ti ho dokážou nasměrovat k hlubšímu poznání svého já skrze vytrvalou a upřímnou praxi.

Když jsem přijel do Váránasí, zeptal jsem se místních i zaměstnanců hotelu, kde jsem se ubytoval, jak se na danou adresu dostanu. Všichni mi dali stejnou odpověď: „Nevím.“

Nevzdával jsem se.

V následujících dnech jsem dál pěšky křižoval ulice, často unavený z mumraje lidí a dopravních prostředků, které jsem viděl kolem sebe. Pokračoval jsem v hledání, obklopený otravným rámusem. Na tuhle realitu jsem nebyl zvyklý.

Bezcílně a bez výsledků jsem se potuloval několik dní. Navíc mi vůbec nebylo dobře a začal jsem ztrácet naději, protože se zdálo, že ta adresa neexistuje. Už po několikáté jsem se zklamaně vrátil do hotelu. A stejně jako předchozí dny jsem složil unavené tělo na postel a okamžitě jsem usnul.

Dalšího dne jsem se vzbudil kolem šesté ráno, potom co jsem tvrdě spal celou noc. Svalil jsem se z postele a zamířil jsem do koupelny dát si osvěžující sprchu. Když jsem se opláchl, vzal jsem jógovou podložku, položil ji na zem a začal s několika jednoduchými cviky.

Tohle už se desítky let nemění: hned po probuzení a pak večer před večeří si nutně musím zacvičit jógu. Jak moc je to důležité, jsem pochopil až po dlouhodobé pravidelné praxi. Cítím se uvolněnější, pružnější, moje mysl je klidnější. Nenasnídám se ani nenavečeřím, dokud si nezacvičím tyhle asány, jak se jim v józe říká.

Toho dne jsem se cítil šťastný a nemohl jsem se dočkat, až podstoupím tuhle dvoutýdenní, nebo i delší, životní zkušenost. Pokud to ovšem vůbec půjde, jelikož najít ášram nebylo tak snadné, jak jsem čekal. Ale copak bylo možné, aby se mi to nepovedlo?

Věděl jsem, že život v ášramu je výjimečný, často plný povinností, které je třeba plnit, a taky zkoušek. Ale ne fyzických – těm většinou čelit zvládnete. Jde o zkoušky mentální, které vás nutí překonat své ego, uvědomit si své nejhlubší nitro. Moje emoce budou bezpochyby vystaveny obtížným chvílím, ale v hloubi duše jsem byl přesvědčený, že mě podobný konflikt donutí postavit se svým skrytým démonům a možná se s nimi naučit žít.

Jelikož mě toho rána opět přemohla touha zjistit, kde ten ášram je, rozhodl jsem se, že ho půjdu hledat na jednu z nejrušnějších ulic ve Váránasí. Moje myšlenky se odevzdaly vesmíru.

Veď mě Ty, já se vzdávám, pomyslel jsem si. Na radu se zeptám tak jako tak.

To, co se stalo potom, je neuvěřitelné a nikdy na to nezapomenu. Když jsem po té rušné ulici kráčel, potom co jsem se snad posté zeptal na cestu, začala se mi motat hlava. Všechno kolem mě se ztrácelo v mlze. Přemohla mě zmatenost a po pár vteřinách jsem omdlel a propadl se do naprosté tmy.

1

Síla slov

Byl jsem si jistý, že její duše zná tu moji, ještě předtím, než se naše pohledy střetly. Nešlo oto, jestli tomu věřím, nebo ne, tady šlo opocit: já jsem to cítil.

Seděla naproti mně, mlčky mě pozorovala apřitom se usmívala. Já jsem ležel na posteli adíval se do jejích světle modrých očí, hlubokých jako oceán. Očí, které planuly jakýmsi prapůvodním ohněm avnichž jsem mohl spatřit silnou ačistou duši.

Okamžitě jsem se do ní zamiloval. Ale ještě jsem to nevěděl.

Zničehonic mě zpřemýšlení vytrhla melodie hraná na flétnu, přicházející zdolního podlaží. Vtu chvíli mě nezajímalo, kde to jsem, byl jsem stále ještě zmatený amoje smysly se probouzely velice pomalu. Ani jeden znás se dosud nepředstavil, ale možná to tak bylo lepší, aspoň prozatím.

Ta žena hladila koťátko sbarevnými flíčky. Dál jsem pozoroval její pohyby ajejí půvabný vzhled. Na sobě měla jednoduchý dlouhý oděv zrůžového hedvábí stypicky indickými purpurovými odstíny. Dlouhé tmavě blonďaté vlasy měla stažené do drdolu upevněného hůlkou. Na krku jí visel růženec vyrobený ze semínek jedné indické rostliny, myslím, že se mu říká mála. Taky měla drobné stříbrné náušnice, do nichž byly vsazeny kameny stejné barvy jako její oči. Zatímco hladila kotě, zahlédl jsem na jejích zápěstích malá tetování spodivnými symboly, jejichž význam jsem neznal.

Vokamžicích, kdy se naše pohledy setkávaly, moje bytost nadskakovala. Byla to nepochybně stará duše, kterou jsem vnějakém předchozím životě už poznal.

Najednou koťátko opatrně položila na podlahu, vstala azvedla hedvábnou přikrývku, která předtím spadla na zem. „Vidím, že už je ti líp,“ řekla. „To jsem ráda. Asi budeš trochu zmatený.“

„Ano, vlastně jsem úplně mimo,“ odpověděl jsem.

Přistoupila ke mně akonejšivě mi položila ruku na paži. „Teď jsi tady, všechno je vpořádku. Buď klidný. Všechno se děje vždy ve správnou chvíli ana správném místě. Všechno se děje, když jsi připravený to přijmout. Je jen na tobě, jestli to proměníš vpříležitost pro svůj růst, nebo vpřekážku svého vývoje.“

Snažil jsem se smysl té věty pochopit, zatímco můj zrak rozptylovalo pár slunečních paprsků vytvářejících na stěně vedle postele podivné světelné obrazce. Vůbec jsem si nepamatoval, jak jsem se tam dostal. Vpřetrvávajícím úžasu jsem si začal prohlížet pokojík, kde jsem se nacházel. Na stěnách viselo několik batikovaných obrazů se scénami zindických divadelních her.

Žena sbleděmodrýma očima mě znovu vytrhla zkatatonického stavu. „Tatandží to říká pořád.“

„Co?“

„Tu větu, kterou jsem ti právě pověděla: ‚Všechno se děje vždy ve správnou chvíli ana správném místě. Všechno se děje, když jsi připravený to přijmout.‘“

„Aco to znamená?“ zeptal jsem se asnažil se tu situaci, která ve mně dosud zmateně rezonovala, lépe pochopit.

„Pokusím se ti to vysvětlit, ale nejdřív se představím, když už ses probral. Jsem Šánti, pomocnice Tatandžího, starého mnicha, který tady bydlí aučí. VIndii se za jméno přidává přípona „dží“ na znamení respektu aúcty kdanému člověku. Vykonávám uněj sevu čili nezištnou službu, starám se oášram.“

Přerušilo ji zamňoukání. Podíval jsem se do rohu místnosti: vpelíšku podřimovalo několik koček. Vzpomněl jsem si na ty, které jsem sám před lety míval.

„Kočky jsou výjimečná zvířata, malí učitelé života; přesvědčil jsem se otom, když jsem byl kluk,“ řekl jsem jí.

Súsměvem přikývla. Znedaleké skříňky vzala skleněný džbán analila vodu do sklenice, kterou mi pak podala. Bez váhání jsem se napil.

„Díky,“ řekl jsem zmateně. „Musím se ještě zorientovat.“

Ona se znovu usmála.

Zvedl jsem se do sedu aopřel se zády očelo postele postavené ze starých bambusových tyčí. Najednou jsem si všiml, že svírám pomuchlaný lísteček: byla to adresa ášramu ve Váránasí.

Vtu chvíli mi došlo, kde to jsem. Vzpomněl jsem si na cestu, jógu, město Váránasí. Ale proč jsem zrovna tam, vtom pokojíku, ve společnosti nějaké ženy aněkolika koťátek, aani nevím, jak jsem se tam dostal? Ona, stále trpělivá, hladila jednu zkočiček, která se jí právě uvelebila na klíně. Čekala, až si znovu plně uvědomím sám sebe isvé okolí.

„Jak jsem se sem dostal?“ zeptal jsem se.

„Přinesli tě sem. Včera odpoledne sem přišlo několik lidí. Jeden znich se zdržel, aby si se mnou promluvil, ařekl mi, že než jsi před ním omdlel, přímo na hlavní ulici, slyšel, že hledáš tenhle ášram.“

„To je knevíře!“ zvolal jsem. „Hledám ho už celé dny azničehonic se tady ocitnu. Ato doslova! Aniž bych věděl, co se stalo akdo mě sem přinesl. Aabych se sem dostal, musel jsem omdlít.“ Ukázal jsem jí lísteček ve své dlani. „Podívej! Ještě pořád jsem ho měl vruce. Tak jsem tady!“

Šánti se na mě usmála. „Všechno se děje znějakého důvodu. Vzpomínáš na tu větu, kterou jsem ti řekla předtím? Tak vidíš: jestliže jsi tady, má to svůj důvod. Existuje jedno rčení, které asi znáš ity: když je duše připravená, objeví se učitel.“

„Ano, to je pravda, ale to rčení neznám.“

„Jeho hlubší smysl ve skutečnosti je, že když jsi připravený, všechno, co ti přijde do cesty, se může proměnit vučitele. Tatandží mi jednou řekl: ‚Učitel je ten, kdo ti smete prach zočí, zatřese tvou duší aukáže ti, kam se dívat. Nastaví tě proti světlu jako diamant aukáže ti, jak moc dokážeš zářit.‘“

„Ukáže mi, na co se mám dívat?“

„Ukáže ti, kam se máš dívat. Co uvidíš, to už je na tobě.“

„Jak to myslíš?“

„Tatandží nechce vytvářet žádná dogmata. Podle hloubky svého vědomí to postupně pochopíš sám. Když budeš připravený, dostaneš šanci si uvědomit, co to znamená. On po tobě nikdy nebude chtít, abys uvěřil vto či ono. Pochopení bude záležet na tobě, jedině na tobě. Tatandží ti díky své citlivosti aduchovní intuici ukáže nejvhodnější metody pro tvůj osobní vývoj, ale každá věc se odhalí, teprve až budeš připravený ji vidět. Tatandží říká: ‚To, co dokážeš vidět, záleží na míře čistoty tvého srdce.‘ Některé znalosti si osvojí jen lidé, kteří dokážou pochopit sami sebe acestu, již musejí urazit.“ Vtom Šánti změnila téma. „Jak se jmenuješ?“

Opřel jsem se očelo postele. „Promiň, máš pravdu, nepředstav…“

Ani jsem nestihl doříct větu, když mě znovu přerušila: „Kripála! Zrovna teď mě to napadlo, jako vnuknutí. Kripála!“

„Jak prosím?“

„Budeš se jmenovat Kripála. Pochází to ze sanskrtu. Tedy jestli ti to vyhovuje, samozřejmě.“ Usmála se.

„Kripála? Co to znamená?“

„Je to odvozeno zkripá, což vsanskrtu znamená ‚milost‘, ‚požehnání‘. Jestliže jsi teď tady, je to požehnání,“ odpověděla. „Myslím, že vzhledem ktomu, jak je tahle chvíle mimořádná, by žádné spirituální jméno nebylo vhodnější. Vždycky jsem byla kpodobným vnuknutím velice vnímavá. Ráda naslouchám tomu, co nás přesahuje, jestli to tak můžeme říct.“

„Tomu nerozumím,“ odvětil jsem zmateně. „Stím jménem vsanskrtu souhlasím, líbí se mi. Ale jak to myslíš, že je to požehnání, že jsem tady?“

„Dostane se ti odpovědí, ale ne ode mě. Ne skrze mě, nebo možná jen částečně, kdoví. Teď se občerstvi. Vrátím se za pár minut, vezmu tě za Tatandžím. Čeká na tebe.“

Šánti se chystala vstát, ale zastavil jsem ji.

„Ještě poslední věc. Ty jsi Italka? Podle vzhledu bych řekl, že ano. Máš světlou pleť aivýslovnost tomu nasvědčuje.“

„Částečně ano,“ odpověděla. „Matka je Italka, otec je indický Rádža, ve městě je velmi známý. Pochází ze starodávné panovnické dynastie.“ Vstala ze židle, azatímco přistupovala koknu, pustila se do vyprávění. „Moje matka potkala mého otce před mnoha lety při cestě do Indie. Začali spolu chodit achvíli nato se vzali, to už mě máma čekala. Tehdy to byl bezprecedentní skandál, ale časem lidé na spoustu věcí zapomenou. Třebaže neradi, mí prarodiče se stou situací nakonec smířili. Já jsem se narodila tady amám dvojí občanství. Docela dlouho jsem žila vItálii, kde jsem studovala psychologii alingvistickou antropologii. Pak otec rozhodl, že bych měla získat další typ vědomostí, než se provdám za muže, kterého mi moje rodina předem vybrala. Poslali mě do tohohle ášramu, abych tu vykonávala sevu, meditovala aosvojila si Tatandžího rady. Když jsme se setkali, okamžitě mezi námi vznikl soulad. On mě ve skutečnosti už znal, ale nechtěl mi nic říct. Moc dobře však věděl, co jsem zač: duchovní bojovnice. Za tuhle neuvěřitelnou zkušenost mu budu do konce života vděčná. Snažím se mu tady co nejvíc pomáhat abýt mu nablízku.“

Nemohl jsem jejímu vyprávění uvěřit. „Tvoje rodina ti domluvila sňatek? Nevěděl jsem, že je to vIndii stále zvykem, ivdnešní době.“ Snažil jsem se vhlase skrýt hořkost. „Ataky bych rád věděl, proč ses označila za duchovní bojovnici.“

„Otom si promluvíme později, vklidu. Teď se občerstvi.“ Usmála se, řekla namasté aodešla.

Stále jsem byl nesvůj, ale ty novinky mi udělaly radost. Dostalo se mi privilegia ahodlal jsem si ho maximálně vychutnat. Na tom, jak jsem se tam ocitl, už nezáleželo: měl jsem vúmyslu na chvíli zrušit svou minulost asdůvěrou přijmout přítomnost.

Musíme mít důvěru. Důvěru vto, co cítíme. Důvěru ve změny, které jsou často předstupněm našeho vývoje.

Dopřál jsem si čas na občerstvení aodpočinek. Po půl hodině, jak slíbila, mě Šánti opět navštívila. Když vstoupila, sehnula se apohladila kočku, která procházela kolem ní.

„Vidím, že jsi připravený. Výborně. Pojď, půjdeme dolů, do meditačního sálu.“

Následoval jsem ji. Zatímco jsme pomalu sestupovali ze schodů, prohlížel jsem si prostředí. Bylo tu jen základní vybavení. Žádné dekorativní figurky ani nic podobného, jen několik kusů nábytku apár krajinomaleb. Všechno bylo minimalistické avytvářelo atmosféru dokonalého klidu. Zastavili jsme se vatriu.

„Když se sem před lety Tatandží přestěhoval, žila tu spousta toulavých koček,“ vyprávěla mi Šánti. „Místo aby utekly, některé znich tu zůstaly ipo rekonstrukci domu. Čas od času přibude nějaká nová avždy je vítaná. Zvykly si na nás amy na ně.“

Vstoupili jsme do prostorné místnosti vyhrazené pro meditaci. Bylo tam veliké okno, jímž procházelo syté, ale tlumené světlo. Na bílých stěnách viselo několik obrazů, na nichž byly vpopředí namalované prsty ruky vrůzných zvláštních pozicích: neznal jsem jejich mystický význam, ale věděl jsem, že se jim říká mudra. Vrozích byly umístěné rostliny všemožných druhů ivelikostí. Na podlaze ztmavého dřeva leželo halabala několik polštářů. Než jsme vešli, Šánti mě gestem vyzvala, ať jsem potichu azuju si sandály. Okamžitě jsem ji poslechl.

Uprostřed místnosti seděl vpozici lotosu Tatandží. Byl ke mně zády, stále ještě hrál na svou příčnou flétnu, vyrobenou zbambusu. Po zádech mu úhledně splývaly dlouhé šedé vlnité vlasy stažené do gumičky. Na sobě měl oranžovou tuniku.

Moji pozornost upoutalo zašeptání: Šánti mi pokynula, ať se posadím za Tatandžího. Přikývl jsem aona se se mnou posunkem rozloučila anaznačila, že se brzy zase uvidíme.

Pomalu anehlučně jsem se spřekříženýma nohama uvelebil za Tatandžím, zatímco on dál nerušeně hrál na flétnu. Na jeho pravém stehně poklidně odpočívala kočka.

Rozhodl jsem se zavřít oči, abych se ponořil do těch něžných tónů, které mi zahalovaly mysl adodávaly mi pocit klidu. Po několika minutách, nebo možná později, jsem ucítil, jak kolem mě prochází kočka aotírá se mi ostehno. Otevřel jsem oči ake svému úžasu jsem před sebou uviděl Tatandžího; pořád ještě hrál. Vtu chvíli přestal ausmál se na mě.

Jak se zvládl otočit? ptal jsem se sám sebe. Neslyšel jsem žádný hluk ahudba ani na chvíli nepřestala hrát.

„Namasté. Vítej, Kripálo.“

„Namasté, Tatandží, děkuju. Jsem dojatý, že jsem tu, ve tvé společnosti. Zajímala by mě jedna věc: jak to, že znáš duchovní jméno, které mi před pár minutami dala Šánti?“ zeptal jsem se ho.

Sodpovědí chvíli otálel. „Pouze jsem potvrdil to, co vyzařuje tvoje duše,“ řekl nakonec. „To jméno velmi dobře odráží tvoje bytí. Jak už ti Šánti nejspíš naznačila, má talent odhalovat duchovní jména lidí. Aještě se utoho baví.“ Zvážněl azměnil tón. „Čekal jsem na tebe už dlouho. Naše duše se hledaly.“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se zmateně.

„Ty ajá už jsme se setkali, nikoli vtomhle životě, ale vjiných, minulých, stejně jako jsem potkal Šánti.“

Jeho slova mi rozvířila mysl, už tak rozrušenou ztoho setkání. Chystal jsem se mu položit řadu otázek, abych dostal vysvětlení, ale on zvedl paži azabránil mi vtom.

„Jediné, na čem záleží, je tento okamžik. Minulé životy už proběhly, je jim dobře tam, kde jsou, aexistuje pro to důvod. Jen si pomysli, kdybychom si měli pamatovat tisíce reinkarnací, jimiž jsme prošli, se všemi příjemnými ibolestnými vzpomínkami, traumaty, radostmi, stovkami tisíc lidí, které jsme poznali… jestli jsme byli lidské bytosti, zvířata, nebo něco jiného… Zbláznili bychom se. Máme co dělat, abychom zvládli jeden jediný život, co by se stalo, kdybychom si jich pamatovali stovky, nebo dokonce tisíce?“

„Ty ajá jsme se měli sejít?“ zeptal jsem se apřerušil tak jeho úvahy.

„Jsi tu, protože jsi vživotě prošel mnoha zkouškami. Ranili tě, ale uzdravil ses. Spadl jsi, ale znovu jsi vstal. Podvedli tě, ale nalezl jsi pravdu. Zklamali tě, ale usmál ses. Jsi součtem všech zkušeností, které tě zocelily akteré, ať byly krásné, nebo ošklivé, vedly ktomu, že jsi, kým jsi akde jsi, vtuhle konkrétní chvíli.“

Pár vteřin jsem ojeho slovech mlčky uvažoval. Tatandží měl pronikavý, ale zároveň imírný pohled. Tenhle způsob bytí jsem poznával.

Byl to jen pocit, vzdálená vzpomínka, ale měl vsobě jakési kouzlo: dokázal mou duši uchvátit svou pouhou přítomností.

Prošlo kolem něj několik koček, otíraly se mu ošaty apředly. On je na oplátku hladil. Pak znovu promluvil. „Každá událost tvého předešlého života tě dovedla ktomu, že jsi teď tady. Malým dílem jsi ovlivnil svět, stejně jako svět malým dílem ovlivnil tebe.“

„Takže je pravda, když se říká, že každý znás je propojený se všemi ostatními živými bytostmi,“ uvažoval jsem.

„Přesně tak. Každá duše je propojená sostatními, nic je nedělí. Hledáme venku to, co už je ve skutečnosti uvnitř nás. Kdo tohle pochopí, bude moct vidět to, co mu dříve bývalo skryté.“

„Co je to stará duše?“

„Já?“